Sestřičky a jejich tajná přání

Donna Douglasová

A NIGHTINGALE CHRISTMAS WISH

Donna Douglasová: Sestřičky a jejich tajná přání

Copyright © Donna Douglas 2014

Translation © Petra Klůfová 2021

ISBN 978-80-249-4350-3

Věnuji své sestře Jane

1.

MRAZIVÉHO PROSINCOVÉHO RÁNA se sedmnáctiletá Frannie Wallaceová sešla s obyvateli vesničky v Penninském pohoří na nástupišti místního nádraží, aby své milované muže doprovodili do války.

Rekruti byli oblečení v nepovědomých khaki uniformách a s výstrojí na zádech se zdáli téměř k nepoznání. Otcové, manželé a synové objímali uplakané manželky a děti a zubili se, jako by o nic nešlo.

„Ale no tak, zlato. Nač ty slzy? Co nevidět mě máš zpátky.“

„Vrátím se do Vánoc, uvidíš. S těmi barbary zatočíme raz dva!“

„Hlavně mi napiš, až se maličké narodí, ano?“

Uprostřed nástupiště stál rozesmátý Matthew a vtipkoval s kamarády; v ledovém vzduchu se jim od úst vznášely bílé obláčky. Parta kamarádů šla k odvodu společně. Frannie připadalo k nevíře, že její bývalí spolužáci budou ve Francii bojovat za vlast.

A hlavně Matthew. S tou svěží tváří a krátce zastřiženými černými kučerami vypadal jako dospívající chlapec; podupával v nových lesklých bagančatech po námraze, aby se rozehřál. Frannie zaštípaly v očích slzy, ale hned je potlačila. Všichni si přece doma slíbili, že nebudou plakat!

Ne snad, že by jeho matka a sestry slib dodržely. Vzlykající Alice Sinclairová syna ustavičně objímala, rovnala mu límeček a uhlazovala kabát na prsou.

Matthew ji maličko rozmrzele odstrčil. „Nech mě, máti. Ještě by se mi mládenci smáli.“

„Nezapomněl jsi nic?“ nedala se odbýt Alice. „Vzal sis tu čokoládu a ty rezervní ponožky?“

„Dej mu pokoj, děvče!“ ozval se Matthewův otec. Hlas měl chraptivý dojetím. „Když je náš hoch dost starý na válčení, tak by se už měl umět o sebe postarat, nemyslíš?“

Tím ovšem znovu rozplakal manželku. Frannie si neuměla představit, co si Alice počne bez svého milovaného synáčka. I její tři dcery věděly, že jediný syn je mazlíček, na kterého matka nedá dopustit.

Ovšem Matthewa zbožňovali všichni, včetně Frannie.

Rozhlédla se a náhle si všimla Johna. Držel se stranou jako obvykle, mlčenlivý a pozorný. Ve třinácti John přišel ze sirotčince pracovat na farmu Sinclairových a spřátelil se s Matthewem. Osmnáctiletý mladík byl urostlý a širokoramenný, takže většina ostatních mladíků vedle něho vypadala jako školáci.

Nikdo ho nevyprovázel, nikdo se s ním nepřišel rozloučit, ale přesto tu stál hrdě a z mužného obličeje mu čišel vzdor.

Frannie k němu přistoupila. „Připraven do války, Johne?“ usmála se na něho.

Prudce smekl čapku z tmavé ostříhané hlavy. „Slečno Wallaceová?“

„Frannie,“ opravila ho. „Jsem jenom dcera ředitele školy, ne učitelka!“

Při pohledu na mladíkův ruměnec rázem svého vtípku zalitovala. „Promiň,“ vydechla.

Frannie zaplavil tak hluboký soucit, že mu podala čokoládovou tyčinku Fry’s Chocolate Cream, kterou měla pro bratra. „Tumáš, vezmi si to.“

John váhavě shlédl na čokoládu. „Myslíte to vážně? Co Matthew?“

„Však má dost.“ Frannie mžikla po svém miláčkovi, který se opět snažil uniknout z matčina objetí. „Pohlídáš mi ho, viď?“ Slova jí vyhrkla z úst dřív, než si je stačila promyslet.

„Postarám se, aby se Matthew nezapletl do nějaký rošťárny. Můžete se spolehnout.“

Frannie se žalostně usmála. „To ses uvázal k pěkné dřině, Johne! Matthewovi se průšvihy doslova lepí na paty!“ Hrdlo se jí sevřelo. Neplač, napomenula se v duchu. Prosím tě, neplač.

„Dohlídnu na něho, přísahám!“ vydechl John stísněně.

„A ty buď na sebe taky opatrný, slyšíš?“ dodala Frannie, když konečně trochu potlačila dojetí. John špičkou bagančete hrábl do námrazy na peroně.

„Na mně nesejde,“ zabručel.

„Ale ano, záleží i na tobě.“ Frannie pukalo srdce nad hochem ze sirotčince, který na světě neměl jedinou blízkou duši. Bezmyšlenkovitě hrábla do kapsy a vytáhla jedinou cennost, kterou měla. „Nastav ruku,“ vybídla Johna.

Udiveně zíral na hrubý šedý kámen, jenž mu vložila do dlaně. „Co je to?“

„Oblázek, který jsem si donesla z Kinder Scout, nejvyššího vrcholku našich Penin. Je to můj talisman. Co když přinese štěstí i tobě?“

John se nerozesmál. Matthew by určitě vyprskl smíchy, a právě proto mu Frannie svůj šťastný oblázek nakonec nedala; asi by svou dívku považoval za blázínka a odbyl by ji, že se bez talismanu obejde. Naopak John upřel na Frannie tak okouzlený pohled čirých zelených očí, jako by mu právě darovala korunovační klenoty. „Děkuju.“ Schoval oblázek do náprsní kapsy kabátu. „Budu ho hlídat jako oko v hlavě.“

Lokomotiva dlouze zasyčela a vychrlila oblak páry, jenž na okamžik zahalil peron. Vzduch čpěl puchem hořícího uhlí. Výpravčí foukl do píšťalky.

„Všichni nasedat!“

Vojáci se začali cpát ke schůdkům a Frannie se zpanikařeně rozběhla po peronu za Matthewem. Zahlédla ho nastupovat do vagonu.

„Matthewe?“ zkusila překřiknout hluk, ale mladík mezitím zmizel. Ve čpavé mlze se Frannie protlačila na okraj nástupiště, ale k její úlevě se Matthew vyklonil z okénka. „Tak tady jsi!“ zazubil se na dívku. „Už jsem myslel, žes na mě zapomněla.“

„Jak bych mohla?“ Frannie zvedla paže, aby dosáhla na Matthewovy ruce, a přitom se jí na prstu zatřpytil drobný osamělý diamant. Stále si na něj nezvykla; vždyť ho na prstě měla sotva den.

Ještě včera byla ta nejšťastnější, nejblaženější dívka na světě. A teď…

Zpanikařila. „Hrozně se bojím, Matthewe,“ vzlykla tiše. „Moc bych si přála, abys směl zůstat.“

„Vrátím se co nevidět, věř mi.“

Frannie vzhlížela do milované usměvavé tváře. Matthew byl vždy sebejistý, ale ne arogantní. Zlatohnědé oči mu zářily sebejistotou člověka, který o sobě neumí pochybovat. Byla to jedna z věcí, jež na něm milovala; škoda, že se s ní o tu sebejistotu nemohl podělit. „Budeš mi psát každý den, viď?“

„Frannie! Jedu tam bojovat, ne psát milostná psaníčka!“ Nad jejím zděšeným výrazem vyprskl smíchy. „Nedělej si starosti, Fran. A proboha, usměj se trochu! Nechci vzpomínat na tvůj utrápený výraz!“

„Promiň!“ Honem se přiměla k úsměvu, ale rty se jí roztřásly. „Ale jdi, blázínku!“ Naklonil se ještě níž, uchopil její tvář do dlaní a dlouze, pevně ji políbil. Frannie kolem sebe zaslechla smích a výskání, proto se v rozpacích odtáhla.

„Matthewe!“ Při pohledu na pobavené výrazy diváků kolem sebe dokrvava zrudla studem.

„To přece smíme, ne? Už jsme snoubenci.“ Matthew si zvedl k ústům její ruku a políbil prsten. „Počkej na mě, Frannie,“ poprosil. „Přísahám, že se domů vrátím jako hrdina a pak se vezmeme.“

„Ale já nechci, aby ses vracel jako hrdina. Hlavně se mi vrať v pořádku a zdravý.“

Její odpověď přerušil pronikavý hvizd výpravčího. „Zavřít dveře!“

Výpravčí prošel po peroně a mávl praporkem. Neznámé ruce odtáhly Frannie od vlaku, který pomalu obživl.

Vojáci viseli z oken zvolna odjíždějícího vlaku a zběsile mávali. Frannie zahlédla Johna. Seděl s obličejem přitisknutým na okno. Než ztratil Frannie z dohledu, ještě jí ostýchavě mávl. Frannie si vybavila Matthewovu prosbu, a dokud vlak nezmizel, usmívala se tak poctivě, až ji do tváří brala křeč.

Byla ráda, že se přiměla splnit Matthewovo přání; obzvlášť, když dorazil telegram.

2.

Listopad 1938

MLADÝ MEDIK VYPADAL jako dokonalé dvojče zástupkyně hlavní sestry.

Frannie Wallaceová musela zatnout zuby, aby nevybuchla smíchy: mladík měl na sobě podomácku spíchnutou uniformu hlavní sestry, zpod níž mu vykukovaly chlupaté kotníky; stál s rukama založenýma na vycpaném poprsí a na hlavě mu trůnil naškrobený čepec. Mračil se navlas stejně jako slečna Hanleyová.

„Je mi líto, pane Evansi, ale tohle skutečně nedovolím,“ pronesla Frannie důrazně, když si konečně byla jistá, že se nezačne smát.

Owen Evans se zatvářil schlíple. „Ale sestro, vždyť mi to dalo tolik práce!“

„V tom případě mě mrzí, že jste marnil čas, ale na vánoční slavnost vás takhle nepustím!“

Mladíci v hloučku kolem nesourodé dvojice brbláním vyjádřili nesouhlas. Dva z nich byli navlečení do proužkovaného stejnokroje nemocniční sestry; Frannie radši nechtěla vědět, jak k nim přišli.

Na druhém konci jídelny se na vánoční vystoupení chystali zpěváci: hrabali se v notách, procvičovali stupnice, aby si naladili hlas, či pobaveně pokukovali po improvizovaném zvýšeném jevišti, kde Frannie nesmlouvavě organizovala nadcházející večer.

„Chystáme zábavu pro pacienty i jejich rodiny!“ zvýšila hlas, aby ji bylo slyšet i přes tlumené protesty mladé nemocniční generace. „Nedovolím, abyste tu příležitost využili k zesměšnění personálu. Chudinka slečna Hanleyová by umřela ponížením, chápete?“

„Slečna Hanleyová?“ Evans se snažil předstírat nevinný údiv. „Ale to ne, sestro. Jak vás to napadlo? Neplánoval jsem se převlíknout za nikoho konkrétního, namouduši. Kde jste přišla na to, že… že tahle hrozná parodie míří na naši ctěnou zástupkyni hlavní sestry –“

Ostatní mladíci se pochechtávali. „No tak, sestro, nekazte legraci,“ odvážil se jeden z nich. „Vždyť o nic nejde.“

„Tak legrace, říkáte!“ zpražila ho Frannie mrazivým pohledem. „Jestlipak byste si troufli dělat legraci ze svých nadřízených lékařů? Obléknete se třeba jako pan doktor Hobbs nebo doktor Cooper? A co pan Latimer? Určitě by se náramně bavili.“ Mladíci přešlápli a sklopili hlavu jak pokáraní školáci. „Hned jsem si to myslela,“ kývla Frannie. „A přesto vám připadá zábavné utahovat si z vedení týmu našich ošetřovatelek?“

V rozpačitém tichu si Owen strhl paruku. Uměl si přiznat, že prohrál. „Nejspíš máte pravdu,“ broukl s povzdechem.

Studenti otráveně slézali z jeviště. Jeden z nich si cestou postěžoval: „Měla byste ze své přísnosti slevit, sestro; kdoví, jestli se o příštích Vánocích ještě uvidíme.“

„Pravda,“ připojil se další student. „Budeme zahrabaní někde v zákopu a střílet na Germány jak na krepové růže.“

Frannie zamrazilo v zádech. „Takhle nemluvte,“ napomenula mladíky.

Owen Evans se k ní obrátil: „A proč ne? Každý ví, že válce se nevyhneme.“

„Všichni kromě pana Chamberlaina!“ dodal jeho přítel kysele.

„Do války se nechce nikomu,“ povzdechla si Frannie smutně. „Po té poslední už vůbec ne.“

„Jistě, ale těžko si můžeme nevšímat těch hrůz, co Hitler provádí Evropě,“ namítl Owen Evans rázně. „A podpis nějakého papíru ho jistě nezastaví.“

„Potřebuje dostat lekci,“ připojil se další mladík. „Člověk má povinnost postavit se na stranu práva, ne? Jinak příště přijdeme na řadu i my.“

„To by mohl zkusit!“ vykřikl další ze studentů, podsaditý mládenec s naštvaným výrazem, a zaťal pěsti. „Dejte nám šanci bojovat! Však já bych Němčourům ukázal, zač je toho loket!“

„Nemáte potuchy, o čem mluvíte!“ vyštěkla Frannie nervózně. „Berete to jen jako zajímavý sportovní zápas? Ale válka nemá s fotbalem nic společného. S bojem neskončíte po odpískání a nevrátíte se odpočinout si domů. Někteří z vás by se nevrátili vůbec –“ Při pohledu na vyjukané tváře pod nouzovým pódiem se Frannie zarazila. „Tak či onak, až k válce to jistě nedospěje,“ dodala váhavě a sáhla po notových záznamech na stole. „Pokud chcete vystoupit ve vánočním programu, pánové, račte si vybrat jinou divadelní scénku. Tohle je nepřípustné.“

„Ano, sestro.“ Studenti odběhli bez slůvka odporu, jen si přitom mezi sebou něco špitali.

„Vidím, že díky vám teď mají o čem přemýšlet.“

Frannie se ohlédla a ve dveřích spatřila Kathleen Foxovou.

„Sestro, ani nevím, kdy jsi přišla!“ Chtěla vstát, ale Kathleen jen mávla rukou.

„Tady nejsme na oddělení, Fran,“ usmála se. Kathleen Foxová byla ve funkci hlavní sestry nemocnice Nightingale, ale Fran v ní pořád viděla hlavně tu dívku, s níž na ubytovně sdílela pokoj při studiu v Leedsu. Ta mladá, veselá dívka dosud vykukovala z Kathleeniných šedých očí a ze záblesku rudohnědých vlasů spoutaných bílým naškrobeným čepcem.

„Nesmíš je soudit moc přísně,“ usmála se na svou přítelkyni. „Ve svém věku prostě musí válku podceňovat, Fran. Vždyť to jsou ještě chlapci a nedomýšlí, o co jde.“

„No právě, jsou to chlapci a považují to za zábavu. Navlas stejně jako –“ Frannie se hryzla do rtu.

Stejně jako Matthew. A jak to s ním dopadlo.

„My ovšem víme, jak válka vypadá ve skutečnosti, že?“ doplnila Kathleen tišeji.

Kathleen stejně jako Frannie nejdřív pracovala jako dobrovolnice ve vojenské nemocnici, než začaly studovat ošetřovatelský kurz. Frannie se přihlásila, sotva dosáhla osmnácti let, aby aspoň v duchu byla blíž Matthewovi. O jeho pohřešování a pravděpodobné smrti se však dozvěděla ještě předtím, než ji odveleli do Francie.

„Každá zmínka o válce k nám vrací nehezké vzpomínky,“ kývla Kathleen na Frannie laskavě. „Ale utéct se před tím nedá.“

Frannie si povzdechla. Aspoň v tomhle bodě se Owen Evans nepletl. Ulice byly lemované pytli s pískem, v parcích vyhloubené zákopy jako útočiště pro lidi, které bombardování zastihne mimo kryt. Mluvilo se i o rozdělení rodin a o přesunu dětí z velkoměsta na venkov.

Zdálo se k nevíře, že teprve před pár týdny se země radovala poté, co premiér v Mnichově podepsal smlouvu zajišťující mír. Když se toho nedělního rána rozezněly kostelní zvony v celé zemi, všichni si oddechli, že válku se zřejmě podařilo odvrátit.

Brzy se však ukázalo, že Hitlerovy sliby nestojí v cestě jeho ambicím. V zemi zavládla rezignace a sklíčenost. Objevily se první fronty před radnicemi, kde občanům vydávaly plynové masky. Frannie ji zatím ještě nevyndala z krabice a nedokázala se k tomu ani přinutit. Už z pouhého pohledu na ni se jí dělalo zle.

„Věřím, že nakonec převládne zdravý rozum,“ povzbuzovala ji Kathleen.

„To doufám. Jen bych byla ráda, kdyby se o tom pořád nemluvilo.“

Obě se na chvíli ponořily do vzpomínek, ale pak Kathleen s úsměvem vzhlédla. „Pojďme se bavit o něčem příjemnějším, ano? Jak pokračují přípravy na vánoční koncert?“

Frannie se ušklíbla. „Bohužel jako každoročně.“

Každé Vánoce se v nemocnici Nightingale konalo představení pro pacienty i jejich rodiny a každý rok se Frannie zapřísahala, že se organizování vyhne. Ale jak se přiblížil listopad a sváteční období, při pohledu na všechny ty dychtivé tváře zase podlehla.

Kathleen na ni mrkla. „Neříkej, že tě to nebaví, Fran.“

„Snad i ano,“ připustila Frannie žalostně. „Jen se mi nechce trávit celé dny škorpením. A to už nemluvím o tom, že zase musím sestře Wrenové posté vysvětlit, proč nemůže zpívat duet s panem Cooperem.“

„Och, propána!“ Kathleen se v šedých očích uličnicky zajiskřilo. „Že by pan Cooper konečně džentlmensky podlehl?“

Frannie se spiklenecky předklonila. „Mezi námi, pan Cooper mě prosil, ať ho před ní zachráním. V téhle věci byl velmi nesmlouvaný.“

„Chudák sestra Wrenová!“

„Chudák pan Cooper, ne?“ Sestřina posedlost lékařem-porodníkem trvala už řadu let, třebaže šlo o ženatého muže, jenž se o ni nezajímal.

„My o vlku a…“

Frannie si všimla, že Kathleen se dívá ke dveřím, odkud k nim mířila staniční sestra Miriam Wrenová. V podpaží držela štos not. „Ach bože, neopouštěj mě,“ zaprosila Frannie. „Co jí namluvit, že musíme probrat důležité pracovní záležitosti?“

„Bohužel tě nezachráním, Fran. Za deset minut mám jednání s paní Tremayneovou.“

Frannie rázem zapomněla na svůj problém. „Proboha! Co asi chce?“

„Bůhví. Zajímalo by mě, na co si hodlá stěžovat tentokrát.“

„Třeba chce jen přátelsky prohodit pár slov?“

Kathleen se na ni shovívavě podívala. „Kdepak! Ta ženská je prokletí mého života. A co se stala prezidentkou Správní rady, je to ještě horší.“

„Pro tebe je slabý soupeř.“

„To doufám. Ovšem teď na nějaké dohadování opravdu nemám náladu.“

Frannie k přítelkyni tázavě vzhlédla, protože jí z hlasu vyčetla únavu. „Jsi v pořádku, Kathleen? Připadáš mi posmutnělá.“

„Nic mi není, díky za optání.“ Kathleen se opět usmála. „To jen že mám spoustu jiné práce než poslouchat stížnosti paní Tremayneové. A když už jsme u těch stížností…“

Mezitím k nim Miriam Wrenová došla a stoupla si přímo před Frannie, které tak zablokovala únikovou cestu. „Promiňte, sestro, ale mohla bych si promluvit se slečnou Wallaceovou?“

„Ale jistě,“ kývla Kathleen. „Nebudu rušit.“

„Och, sestro, není nutné, abyste odcházela…“ Frannie však nespasil ani zoufalý pohled upřený na dlouholetou přítelkyni.

„V pořádku, sestro. Musím se připravit na pracovní schůzku.“ Frannie zoufalým pohledem sledovala odcházející Kathleen, jež se u dveří zastavila na slůvko s hloučkem sester a vzápětí zmizela.

„Sestro Wallaceová?“ vnutil se jí do myšlenek hlas sestry Wrenové. „Směla bych si s vámi promluvit o duetu? Dostala jsem pár nápadů. Snad bych mohla s panem Cooperem –“

„Potřebuji si s vámi promluvit o oddělení urgentního příjmu.“

Constance Tremayneová nebyla zvyklá chodit kolem horké kaše. Posadila se naproti Kathleen s rukama zaťatýma do kabelky. Seděla vzpřímeně a strnule jako žehlicí prkno, nad nímž trčel dlouhý tenký krk a ještě výš utažený uzel černých vlasů. Trvale sevřené rty jí dodávaly kyselý výraz, jako by nepřetržitě ochutnávala citron.

„A o čem konkrétně?“ zeptala se Kathleen. Úsměvem maskovala napětí, na které měla po čtyřech letech ve funkci hlavní sestry nemocnice Nightingale plné právo. Paní Tremayneová si totiž stěžovala často a na vše.

„Vyrozuměla jsem, že sestra Percivalová odchází?“

„Ano. Stěhuje se do Devonu, aby se postarala o churavějící matku.“

„Budete tedy za ni shánět náhradu. Už jste si někoho vybrala?“

Kathleen měla sto chutí paní Tremayneovou odbýt, že to není její věc. Buď milá, napomenula se v duchu. Zkušenost ji poučila, že rozzlobená Constance Tremayneová může znamenat velký problém. „Chystám se tam převést některou ze staničních sester, možná sestru Lundovou.“

„A je to rozumný krok? Jistě, sestra Lundová je velmi schopná, ale urgentní příjem by měl vést někdo s praktickou zkušeností z chirurgie, nemyslíte? Nedávno jsem mluvila s doktorem McKayem a ten se svěřil, že se u nich stále častěji musí provádět menší chirurgické zákroky. Autohavárie a podobně. Posíláním pacientů na chirurgii se ztratí mnoho cenného času. Jistě by se hodila plně kvalifikovaná sestra s praxí na chirurgickém sále…“

„Chápu.“ Kathleen už uhodla, kam rozhovor směřuje a proč paní Tremayneová tak vehementně trvala na schůzce. Prezidentka správní rady se nejspíš považovala za chytrou, ale byla průhledná jako skleněné těžítko.

„Jistě, sestro, je to vaše rozhodnutí,“ pokračovala Constance. Než stačila Kathleen cokoliv dodat, pokračovala: „Pouze mi připadlo, že ideální kandidátkou by byla moje dcera Helen. Koneckonců, má už dvouletou praxi na chirurgii.“

A bylo to venku. Constance Tremayneová vytáhla eso a čekala na reakci hlavní sestry.

„Souhlasím, že Helen je velmi kvalifikovaná zdravotní sestra,“ přitakala. „Mám na ni jen ty nejlepší reference. Ovšem, je příliš mladá,“ zarazila paní Tremayneové rodící se samolibý úsměv. „Státní zkoušky složila před pouhými dvěma lety. Staniční sestra potřebuje nasbírat větší zkušenosti.“

„Helen by to jistě brala jako výzvu!“ prohlásila paní Tremayneová pohotově.

Helen by nejspíš neměla na vybranou, pomyslela si Kathleen. Jestlipak se Constance vůbec namáhala zjistit dceřin názor? Tušila, že se k tomu uchýlí jen málokdy.

Zamyslela se. Musela uznat, že Constance Tremayneová má pravdu; sestra s chirurgickou praxí by se na urgentním příjmu jistě uplatnila. Pokud věděla, doktor McKay doufal, že co nejdřív se k oddělení přidá další operační sálek.

Konec ukázky

Table of Contents

1.

2.