Přeložila Irena Steinerová

Lisa Gardnerová: Hledej mě

LOOK FOR ME

Copyright © 2018 by Lisa Gardner, Inc.

Translation © Irena Steinerová, 2021

ISBN 978-80-242-7045-6

Toto dílo je smyšlené a veškerá jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorčiny fantazie, nebo jsou použity ve fiktivních situacích. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať už živými či mrtvými, obchodními společnostmi, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Pro mou dokonale nedokonalou rodinu.

Jinou bych nechtěla.

Prolog

Rok poté si sara vzpomínala hlavně na to, jak ji probudilo chichotání.

„Pst. Ne tak nahlas! Spolubydlící nesnášejí, když si vodím domů kluky. Ty suchoprdky se potřebujou vyspat do růžova.“

„Takže žádnej kravál? Jako takhle?“ Na chodbě se ozvalo vlčí zavytí.

Další chichotání. Pak hlasité rány, jak někdo, pravděpodobně Heidi, vrážel do konferenčního stolku, pohovky, stojací lampy.

„Neboj,“ oznámila rozjařeně. „Ticho tady nehrozí. Já při tom ječím a jsem na to pyšná.“

Mužský hlas: „Věděl jsem, že jsem v baru sbalil tu pravou. Vřískání se mi líbí. Vždycky se mi líbilo.“

Další chichotání, další randál.

Sara otráveně zasténala, obrátila se na úzké matraci na břicho a přetáhla si přes hlavu polštář. Christy s Kelly za zdí nepochybně udělaly totéž. Heidi Raepurová se k nim do pronajatého bytu nastěhovala na poslední chvíli. Tuhle kamarádku kamarádčiny kamarádky vzaly mezi sebe hlavně proto, že byla ochotná platit vyšší cenu za samostatný pokoj a že Sara, Christy a Kelly, které se znaly už od prvního ročníku, ten čtyřpokojový byt vážně chtěly. V pěší vzdálenosti od Boston College, s arkýřovými okny, parketovými podlahami a ozdobnými stropními římsami. Když Sara do toho bytu poprvé vstoupila, najednou se cítila jako dospělá. Už žádná minilednička, žádný pidipokojík na koleji, kde se nedalo ani otočit. Už žádná holá matrace, na níž se střídala se dvěma mladšími sourozenci ve stísněném kutlochu v chudinské čtvrti.

Ty dlouhé noci strávené nad učebnicemi, zatímco ostatní kamarádi někde pařili nebo v drogovém opojení opakovali chyby svých rodičů, nakonec přinesly své ovoce.

Což byl druhý důvod, proč se do toho světlého bytu zamilovala. Po dětství, kdy se musela o všechno dělit, dělit a dělit, jí tohle bydlení nabízelo největší luxus, jaký si dokázala představit: vlastní pokoj. Jistě, měl sotva velikost matrace a spíš než pokoj to byl kumbál, pravděpodobně zadaptovaný podnikavým domácím, aby mohl za třípokojový byt účtovat cenu čtyřpokojového, ale Saře to bylo jedno. Ten mrňavý kamrlík vyhovoval jejímu omezenému rozpočtu. Christy s Kelly se podělily o největší pokoj, potřeštěná Heidi cálovala za druhou největší ložnici a všichni byli spokojení. Hlavně Sara, uvelebená ve svém miniaturním kousku ráje.

Kromě nocí, jako byla ta dnešní.

Další rámus, pak vzdechy. Panebože, copak ta Heidi nemá nikdy dost?

Podivné zaskřípání.

„Co to…“ Heidin hlas, trochu zajíkavý a zadýchaný námahou.

Sara protočila panenky a přitiskla si polštář pevněji k uším.

„Počkej… já nechci… ne!“

Sara se posadila ve stejnou chvíli, kdy Heidi zaječela. Hlasitě, pronikavě a…

Má křik nějakou chuť? Jako oheň? Popel? Pálivé skořicové bonbóny, které si Sara jako malá holka nechávala rozpustit na špičce jazyka?

Nebo má křik spíš barvu? Zelenozlaté hihňání, fialovomodrý chechot, anebo tuhle? Žhavě bílou. Tak zářivě bělostnou, až vám roztaví oční bulvy a sežehne chlupy na předloktích? Barvu příliš jasnou, než aby byla přírodní; barvu, která se propálí až na dřeň.

Tak Heidi řvala. Žhavobíle.

Ten jekot pronikal skrz tenké zdi a hrozilo, že vyrazí okna. Projel Saře tělem a vymrštil ji do sedu.

Pak ji absolutně a totálně znehybnil.

Tuhle část měla ještě pořád jako v mlze. Dokonce i po roce. Policie se jí samozřejmě vyptávala na podrobnosti. Detektivové, forenzní ošetřovatel v nemocnici, později další vyšetřovatelé, kriminalističtí technici.

Jediné, co jim dokázala říct, bylo, že ta noc začala zelenozlatým hihňáním a skončila žhavě bílými výkřiky. Ty Heidiny byly nejbělejší a nejžhavější, ale díkybohu krátké.

Christy a Kelly. Dvě dívky v jednom pokoji. Nejlepší kamarádky, členky lakrosového družstva. Předem varovány, lépe vyzbrojeny, bojovaly. Házely po něm trofeje. Má zvuk řinčícího kovu nějakou barvu nebo chuť? Ne, je to jen řinčení. Následované křikem všech barev a příchutí. Strach, zuřivost, bolest. Odhodlání, když ho jedna z nich praštila lakrosovou pálkou. Hrůza, když na ně tasil nůž.

Zasáhl Kelly přímo do břicha (Sara později četla hlášení), ale Kelly ho popadla za kotníky. Srolovala se, obtočila se kolem něj jako pásovec v lidské podobě. A on bodal a sekal, rány se odrážely od žeber, což Christy poskytlo čas strhnout ze spodní palandy přikrývku a hodit ji na něj, zamotat mu do ní ruce.

„Saro!“ křičely. „Saro, pomoc! Volej 911!“

Sara volala. Další z věcí, na které si nepamatovala, ale později si telefonát na vlastní žádost poslechla. Nahrávku svého hlasu, nebo spíš roztřeseného šepotu, když se dovolala na dispečink: „Pomoc, prosím vás, pomoc, on je zabíjí. Všechny nás zabije.“

Vyšla z pokoje. Musela. V tom mrňavém kamrlíku by byla jako v pasti, snadná kořist, rybka v akváriu. Musela ven, do volného prostoru.

Chtěla se bránit?

Zachránit spolubydlící?

To nevěděla. Tu otázku si bude klást za všech bezesných nocí, které přijdou.

Vyšla z pokoje.

Zamířila k ložnici spolubydlících. Dveřmi zahlédla otevřenou dlaň, Kellyiny roztažené prsty, a bez přemýšlení po ní sáhla. Chtěla kamarádku odtáhnout do bezpečí? Vzmužit se a vynést je všechny do předsíně? Nebyl čas přemýšlet. Jen konat. Popadla tedy Kelly za ruku a zatáhla.

Zjistila, že drží paži. Prostě jen… paži.

Když se totiž dívka jako pásovec obtočila kolem šílencových kotníků, dříve nebo později ho přestalo bavit do své oběti řezat a rovnou ji rozporcoval.

Před ní křik, Christy, stále bojující. Za ní úpěnlivá prosba.

„Saro…“

Nevěděla, kam se vrtnout. Ty zvuky, ty výjevy, ta noc, nic z toho pořádně nevnímala. Nemohla.

Pomalu se otočila za hlasem za sebou a pevně si přitom tiskla k hrudi Kellyinu teplou mokrou paži. Ocitla se tváří v tvář Heidi. Dívka se připotácela ze svého pokoje. Pokožka nahého ramene se jí v záři světel za okny stříbřitě leskla. Neposkvrněná, nedotčená. Blondýnka se však nemotorně předkláněla, držela se za břicho a Sara ucítila puch perforovaných střev.

Řev z ložnice. Už ne žhavě bílý. Lávově rudý. Běsnění sportovní hvězdy, odmítající pohasnout v rozpuku života.

Sara už věděla, co musí udělat. Odvrátila se od krásné, blbé, vykuchané Heidi. Pevněji stiskla paži chudinky Kelly a vmísila se do rvačky.

Christy zahnaná do kouta u palandy, ozbrojená lakrosovou pálkou. Šílenec osvobozený z přikrývky křepčil kolem těla nataženého u svých nohou, užíval si to, nikam nespěchal.

„Promiňte?“ pronesla Sara.

Muž vyrazil ke Christy. Ohnala se pálkou. Útočník se v poslední minutě stočil doleva, vrazil jí čepel do měkké tkáně pod žebry. Vlhký čvachtavý zvuk a pak Christyino duté heknutí. Trhla pálkou dozadu a klepla ho do spánku. Ne silně, přesto ucouvl.

Už žádný křik. Jen vyčerpání. Všichni supěli.

„Promiňte?“ zopakovala Sara.

Muž s nožem se poprvé zarazil. Pootočil se a přes tvář pocákanou krví mu přeletěl mráček. Sara na něj zírala. Měla pocit, že ho potřebuje vidět. Že ho musí vnímat. Jinak nic z toho nemůže být pravda. Hlavně ne tenhle okamžik, kdy natahuje ruce a nabízí kamarádčinu useknutou paži člověku, který ji zavraždil.

Tmavé vlasy. Vysoké lícní kosti. Výrazné rysy. Přesně ten typ, jaké si Heidi vodívala z baru. Přesně ten typ, jaký bude vždycky úplně mimo Sařinu ligu.

„Tohle jste si zapomněl,“ řekla a podávala mu paži.

(„Cože?“ přerušila ji první policistka. „Co že jste řekla?“

„Musela jsem,“ snažila se jí to Sara vysvětlit.

I když taková věc možná vysvětlit nejde. Sara prostě jen věděla, že musí něco udělat. Zastavit ho. Přerušit to. Zahnat všechny ty rudé a bílé výkřiky. Proto vešla do pokoje a nabídla mu jedinou věc, kterou měla: Kellyinu zkrvavenou ruku.)

Tehdy se vrhl po ní. Obrátil se, z čepele po boku mu odkapávala krev, ohrnuté rty odhalovaly vyceněné zuby.

Sledovala, jak se blíží. Nepohnula se. Nekřičela. Připadala si jako malá holka, která stojí v kuchyni a jejíž otec zvedá konvici s vařící vodou. „Co si to kurva dovoluješ, ženská jedna pitomá? Když si říkám vo svý prachy, tak mi navalíš mý prachy! Tady poroučím já. Udělej, co ti povídám, nebo ti vychrstnu celou tudle zatracenou konev do toho tvýho hnusnýho ksichtu. Uvidíme, kdo bude potom ochotnej se vo tebe starat!“

Neodvracej zrak, ani nemukni. To se za ta léta naučila od mámy. Jestli ti chce ublížit, ať se ti přitom dívá přímo do očí.

Šílenec se zastavil těsně před ní, nůž v ruce spuštěné u těla. Cítila pach krve na jeho tvářích, whisky v jeho dechu.

Řekl jí: „Řvi.“

Přitom pomalu, velice pomalu zvedal nůž. Na-ho-ru.

Christy za jeho zády zápolila s lakrosovou pálkou. Zkoušela se pohnout. Zkoušela využít příležitosti. Rukojeť jí však vyklouzla z roztřesených prstů. Pálka s rachotem dopadla na podlahu, Christy se svezla po zdi a klesla na zem. Povzdech jakoby z dálky: už žádná zuřivost sportovní hvězdy, jen smíření. Takže takovéhle je umírání.

„Řvi,“ zašeptal znovu.

Sara na něj zírala a z jeho pohledu přesně poznala, co hodlá udělat. Nebyl to ztroskotanec jako její otec. Nechytil ho rapl ani opilecký amok. Ne, lovecký nůž v ruce, krev na obličeji. Užíval si to. Necítil žádnou lítost, žádné výčitky svědomí. Ječící Heidi, bojující Christy, Sara jako solný sloup – tolik legrace si neužil už léta.

„I když půjdu roklí šeré smrti,“slyšela se šeptat, „nebudu se bát ničeho zlého.“

Zavřela oči a přitiskla k sobě poslední pozůstatek Kelly, když ten muž se smíchem, se škodolibým uchechtnutím, sekl nožem směrem k její hrudi.

Exploze. Dvě, tři, čtyři, pět. Další bolest – rameno, hruď, hrdlo. Pobodal ji, blesklo jí hlavou, když se kácela k zemi. Ne, postřelil ji. Jenže to nedávalo smysl…

Přerývaný vzlyk za zády a pak se pach smrti přiblížil. Heidi se vlekla po parketové podlaze.

Svírala malou pistoli, jak si teď Sara všimla. Heidi měla zbraň.

„Promiň,“ zašeptala Heidi. Brečela, slzy se jí mísily s krví a rozmazávaly se po tvářích. „Neměla jsem… nikdy…“

„Psst,“ řekla Sara.

Heidi si jí položila hlavu na rameno. Sara zkřivila obličej; Heidi ji postřelila, když po něm pálila. Na tom ale teď sotva záleželo. Krev se jí hromadila na krku, krev jí kapala ze zad, tolik bolesti, a přesto jí připadala vzdálená, abstraktní.

Šílenec znehybněl. Žhavě bílé výkřiky utichly. Zbylo jen tohle. Poslední okamžik.

Sara i Heidi položily ruce na Kellyinu paži.

„Promiň,“ zamumlala Heidi znovu.

Sara naslouchala jejímu poslednímu bublavému nádechu.

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ zašeptala v nastalém tichu. „Nebudu se bát ničeho zlého, ničeho zlého, ničeho zlého.“

Do bytu konečně vrazila policie. Záchranáři jim spěchali na pomoc.

„Ježíšikriste,“ vyhrkla první policistka a prudce se zastavila uprostřed obýváku.

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ řekla jí Sara.

A nabídla jí Kellyinu uříznutou paži.

Rok poté si sara vzpomínala hlavně na to, jak ji probudilo chichotání.

Má křik nějakou chuť? Jako oheň? Popel? Pálivé skořicové bonbóny, které si Sara jako malá holka nechávala rozpustit na špičce jazyka?

„PROMIŇTE. TOHLE JSTE SI ZAPOMNĚL.“

CHICHOTÁNÍ. ŽHAVĚ BÍLÉ VÝKŘIKY.

NEBUDU SE BÁT NIČEHO ZLÉHO…

ROK POTÉ, ROK POTÉ, ROK poté…

ZAKLEPÁNÍ NA DVEŘE. HLASITÉ. A další.

Sara se s trhnutím probudila ve své mrňavé garsonce. Zbrocená potem, přerývaně dýchala. Ležela zcela nehybně, napínala uši. Ozvalo se to znovu. Klepání. Bušení. Někdo se domáhal vstupu.

Pomalu natáhla ruku k horní zásuvce nočního stolku. Žádný ukrytý nůž. Na ostří se nedokázala ani podívat. Žádná pistole. Zkoušela to, ale příliš se jí třásly ruce. Takže pepřový sprej. Určený k odhánění medvědů při pěší turistice v přírodě; k sehnání v každé prodejně tábornických potřeb. Měla ty spreje různě poschovávané po celém jednopokojovém bytě, v každé kabelce, kterou nosila.

Klepání se ozvalo znovu, a tak vytáhla sprej a sklouzla z matrace.

Smrděla. Cítila pach vlastního potu a hrůzy. Noc co noc co noc.

Křik má barvu. To bylo jediné, čemu teď skutečně rozuměla. Křik má barvu a ona už důvěrně znala všechny odstíny beznaděje.

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ říkala si, zatímco tiskla oko ke špehýrce a hleděla do spoře osvětlené chodby.

Samotná žena. Ke třicítce, možná lehce přes. V neformálním oblečení, džínách a mikině, vypadala jako někdo, koho by Sara měla znát. Možná se kdysi znávaly. Na druhou stranu, dvě hodiny v noci jsou divná doba k návštěvě.

„Nebojte se.“ Žena promluvila, nepochybně na sobě cítila Sařin pohled. Zvedla obě ruce, jako by chtěla ukázat, že není ozbrojená. „Nic vám neudělám.“

„Kdo jste?“

„To se ptáte vážně? Budete muset otevřít, abyste to zjistila. To je součást hry. Přišla jsem vám pomoct, ale první krok musíte udělat vy.“

„Nebudu se bát ničeho zlého,“ prohlásila Sara a pevně svírala sprej proti medvědům.

„Blbost,“ opáčila žena. „Svět je plný zla. Strach nás chrání před nebezpečím.“

„Kdo vlastně jste?“

„Někdo, kdo tu nehodlá vystát důlek. Rozhodněte se, Saro. Buď se budete schovávat za otřepané fráze, nebo změníte svět k lepšímu.“

Sara zaváhala. Pak ale její prsty spočinuly na první bezpečnostní zástrčce. Pak na druhé. Třetí. Na té ženě něco bylo. Ne na tom, co říkala, ale jak stála.

Christy, uvědomila si najednou. Ta ženská stojí stejně jako Christy, kdysi dávno. Drze, jako by vyzývala celý svět na souboj.

Sara pomalu, velice pomalu otevírala dveře, až nakonec stála tváří v tvář té nečekané návštěvě.

„Pěkný pepřový sprej,“ poznamenala žena. Vešla do Sařina mrňavého bytečku. Otočila se kolem vlastní osy, všechno si prohlédla. Kývla hlavou, jako by přesně tohle očekávala.

Obrátila se, zadívala se Saře přímo do očí a napřáhla k ní ruku.

„Jmenuju se Flora Daneová,“ oznámila. „Před rokem jste přežila vlastní smrt. Já vás teď naučím znova žít.“

1

Ideální podzimní den. To byl ten problém. Detektiv seržantka D. D. Warrenová z bostonského oddělení vražd ze zkušenosti věděla, že ideálním dnům není radno věřit. Při pohledu na pětiletého syna Jacka, který se u oblékání mikiny nedočkavě chichotal, a manžela Alexe, kriminalistického experta, jenž s úsměvem od ucha k uchu hledal plátěnou tašku, však bylo těžké nenakazit se jejich nadšením. Sběr jablek. Jedna z těch bláznivých rodinných akcí, jaké podnikají ostatní, a teď konečně i oni. Zahájí to jasné svěží dopoledne trháním jablek a pak bude následovat dlouho očekávaná návštěva psího útulku.

Pes.

S velkým P.

Jack o pejska žadonil od chvíle, co se naučil mluvit. V posledním půlroce se na jeho stranu nečekaně přidal i Alex.

„Domácí zvíře je pro dítě důležité,“ vysvětloval jí trpělivě. „Učí ho zodpovědnosti.“

„Vždyť věčně nejsme doma. Jak můžeme být zodpovědní, když nikdy nejsme doma?“

„Oprava: ty nejsi nikdy doma. Zato já s Jackem…“

Rána pod pás, pomyslela si tenkrát D. D. Tak to ale s pravdou často bývá. Takže: Projekt Pes. Pro jejího nejkrásnějšího chlapečka na světě. A celkem šarmantního a ještě stále přitažlivého manžela. Dodatek drobným písmem: všichni se na dotyčném čoklovi musí shodnout.

D. D. osobně neměla zájem o žádné roztomilé štěňátko vrtící ocáskem, které sežere, na co přijde. Zato takový dospělý pitbul s vážným pohledem… Obdivovala jejich věrnost, bojovnost a dravého ducha. Už se v duchu rozhodla pro fenku pitbula, dvou- až tříletou. Dost mladou na to, aby si ještě hrála s Jackem a vytvořila si pouto k rodině, a přitom dost starou, aby chápala svou povinnost pomáhat a chránit. D. D. si představovala, jak s touhle potenciální pitbulkou uzavře tichou dohodu, jak držet chlapce neustále pod dohledem.

Ideální podzimní den. Trhání jablek, adopce Psa a pak všeobecné blbnutí a dovádění, což je u rodiny s pětiletým klukem naprosto normální.

Sotva však sáhla po své oblíbené kožené bundě karamelové barvy, zapípal jí mobil vyfasovaný od bostonského oddělení vražd. Pak i její vlastní telefon. Nejdřív se podívala na erární a pak na ten soukromý.

„Dopr–“ Ovládla se. „Doprkýnka.“

Jack v mrňavé předsíňce znehybněl a vzdorovitě vysunul spodní ret. Alex se tvářil trochu chápavěji.

„Rudý expres,“ naznačila mu rty. Textová zpráva na pracovním telefonu, policejní žargon pro výzvu „všichni na palubu“. Ať už se na adrese, která jí mezitím přišla do mobilu, stalo cokoli, vyžadovalo to okamžitou přítomnost všech detektivů z bostonského oddělení vražd.

V dnešní době ji jako první napadl teroristický útok. Její někdejší kolega a dnešní podřízený, detektiv Phil, jí však poslal na soukromý telefon dodatek. Varovný vzkaz jednoho rodiče druhému.

Domaci zabijacka, napsal. Pak pro upřesnění: Deti.

Ideální podzimní den.

To si mohla myslet.

D. D. poslala alexe s jackem obírat jablka a vybírat Psa. Což bude další přírůstek do rodiny, kam vlastně nikdy úplně nepatřila. Protože i poté, co se zamilovala a pak, překvapení nad překvapení, přivedla na svět dítě, v hloubi duše zůstala tím, čím byla vždycky: vyšetřovatelkou z oddělení vražd, která je vdaná především za svou práci.

Alex, který byl v době jejich seznámení ten starší a moudřejší, se zapřísahal, že to chápe. Tvrdil, že ji miluje pořád stejně. Jak ovšem D. D. zjišťovala, přesvědčit malé kluky je těžší. Jackovi chyběla ta léta zkušeností, o která by se mohl opřít. Bylo mu pět, miloval maminku a nesnášel, když mu někam odešla.

Slíbený Pes jeho záchvat vzteku zmírnil, což by mělo D. D. potěšit, ale paradoxně se kvůli tomu cítila ještě hůř. Mrzelo ji, že je tak snadno nahraditelná. Že tahle sobota bude dalším z řady dnů, které manžel se synem stráví společně, zatímco ona se jen později podívá na fotky.

Ten, kdo řekl, že člověk nemůže mít všechno, měl pravdu.

A přesto…

Přesto cítila, jak se jí zrychluje tep, když se s blikajícím majákem řítila do Brightonu ve státě Massachusetts. Byl v tom ovšem i strach, protože teď, když byla mámou, mnohem hůř snášela všechno, co se týkalo dětí. Jenže tohle byl rudý expres. Výzva „všichni muži na palubu“ už ze své podstaty znamenala, že jde o víc než jen případnou domácí zabijačku nebo vraždu s následnou sebevraždou, ať už to kriminologové označovali jakkoliv. Rudý expres předznamenával něco většího a naléhavého. Zárodek krize.

Nemohla si pomoct. Jak Alex naštěstí chápal a akceptoval, ona těmihle hrůzami žila.

Sobotní provoz v Bostonu byl jako obvykle hustý. Sjet z dálnice MassPike do klikatých ulic lidnatého Brightonu si vyžádalo spoustu zbytečného troubení a výhružného blikání světly, než se ostatním autům uráčilo uhnout. Přesto jí několik massachusettských tupců za volantem (právem označovaných jako mastodonti) ukázalo vztyčený prostředník.

D. D. projížděla ulicemi s řadovými domky a činžáky, natěsnanými na sebe. Brightonu se kdysi říkalo Malá Cambridge Bostonu. Dodnes byl převážně bílý, poměrně mladý a vzdělaný. Jako všechny hustě osídlené oblasti byl přesto zároveň mikroklimatem vítězů a poražených. Od ulic lemovaných stromy s renovovanými vilkami za sedmimístné částky až po zchátralé tříposchoďové baráky s propadajícími se základy, naporcované na miniaturní bytečky, které přesto nejspíš vyšly dva- až třikrát dráž než hypotéka D. D. na předměstí.

Srdcem oblasti byla poliklinika St. Elizabeth’s, kam právě D. D. mířila. Ještě jedna odbočka doleva a skrumáž policejních vozů a civilních aut kriminálky jasně označila její cíl. D. D. se ani neobtěžovala vjíždět do úzké ulice. Na křižovatce už stál uniformovaný strážník a řídil dopravu. Zabrzdila u něj a ukázala odznak.

„Vedlejší blok,“ poradil jí. „Nechte to někde na chodníku, kde bude místo.“

D. D. přikývla. Parkování na chodníku bylo pro bostonské policajty léty prověřenou tradicí.

Zajela do sousední ulice, vmáčkla se mezi dva policejní vozy a ještě chviličku zůstala sedět. Hluboký nádech, hluboký výdech.

Neměla v popisu práce připouštět si k tělu to, co teď uvidí. V popisu práce měla to řešit.

Otevřela dveře auta a pustila se do toho.

Inkriminovaný dům byl snadno k nalezení. První nápovědou byla žlutá policejní páska. Druhou vůz policejního lékaře, parkující přímo před vchodem. Na žebříčku vítěz – poražený si dům nevedl úplně nejlépe. Malý patrový baráček s vybledlým zeleným vinylovým obložením, z obou stran obklopený honosnějšími sídly. Pozemek ohraničoval pletivový plot, což byla vzhledem k miniaturním zahradám v této čtvrti rarita. Na plotě viselo několik cedulí s nápisem Pozor pes.

Výborně, pomyslela si, téma dne zůstává zachováno.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1