Pokud tato publikace obsahuje webové odkazy na třetí zdroje, nemůžeme ručit za jejich obsah, protože nejsou naše vlastní a pouze jsme na ně odkázali v okamžiku prvního zveřejnění knihy.

Christine Brand

BLIND

Copyright © 2019 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © www.buerosued.de

Jacket Photo © by Gettyimages

Translation © 2021 by Vítězslav Čížek

ISBN  978-80-242-7029-6

Prolog

„Dítě žije! Dítě je naživu!“

Všechno se naráz dalo do pohybu. Lékař záchranné služby se hnal do schodů a za ním v patách dva saniťáci s nosítky, na nichž měli všelijaké kufry, kyslík a odsávací pumpu Accuvac. Felix Winter se na schodišti přimáčkl ke zdi, aby jim udělal místo. Z bytu slyšel křičet svého kolegu, aby záchranka okamžitě zavolala vrtulník. Z vysílačky se poté ozvalo nesrozumitelné chrčení a rachot. Když pak Winter překročil práh, zaslechl lékařův klidný hlas, jímž dával stručné pokyny zdravotníkům. Šlo to všechno rychle, každý věděl, kam a na co sáhnout, a chvilku nato už muži s nosítky kolem něho pronášeli přikurtovaného chlapce. Felix Winter musel odvrátit pohled, když uviděl chlapci do tváře. A kdyby věřil v Boha, tak by se za něj modlil.

Považoval se za drsňáka. Ale když se pak v bytě rozhlédl, udělalo se mu zle. A ne kvůli mrtvolám, přítomnost smrti snesl, nýbrž proto, že mu to zde připadalo všechno normální, a právě to ho mátlo. Nedopité sklenice s čokoládovým mlékem na kuchyňském stole. Vystydlá míchaná vejce na pánvi. Dětské kresby přimagnetované k lednici. A slunce, jež rýsovalo na podlahu obdélník okna a slibovalo hezký den. Slunce je lhář, pomyslel si Winter. Před kuchyní ležel na podlaze povalený regál a figurky ze stavebnice Playmobil. V obývacím pokoji mrtvoly. Vůbec se sem nehodily, jako kdyby je tu předtím někdo naaranžoval pro obraz.

Winter kývl na pozdrav kolegům ze zajišťování stop a soudnímu patologovi, kteří právě vešli do bytu. Forenzik se nejdřív ze všeho sehnul nad mrtvou dívkou, jež ležela pod stolem, jako kdyby se pod něj snažila schovat.

„Tři mrtví, z toho jedna asi dvanáctiletá dívka. Její bratr je zraněn tak těžce, že sotva přežije následujících čtyřiadvacet hodin,“ konstatoval soudní lékař. Winter si nebyl jistý, zda ta slova patřila jemu. Prohlížel si mrtvoly. Dívka byla schoulená, jako ve spánku. Matka obrácená na břiše a obličej měla přivrácený k svému mrtvému dítěti. Otec se nacházel kousek stranou, jako by k nim nepatřil. A všude krev. Strašně moc krve. Winterovi se se zvedl žaludek. Otočil se, seběhl schody a vyhodil to ze sebe za keřem u domovního vchodu. Starší kolega znalecky pokýval hlavou.

Takhle si Winter svůj první den nepředstavoval. Bylo to správně, že přešel do oddělení vražd? Co když tohle všechno neunese? Co když si to bude brát příliš osobně?

Otřel si obličej kapesníkem. Potom si z auta zajišťovačů vyndal nové rukavice, našel láhev s vodou a vypláchl si ústa. Posléze se vrátil do bytu, jenž se proměnil v makabrózní rodinnou hrobku.

1

„Vypadá to skvěle,“ pokyvuje uznale zrzavá kučeravá hlava mezi Carolinýma roztaženýma nohama. „Všechno je, jak má být. Malý se může narodit.“

„Chytá mě panika, jen na to pomyslím.“

„I mě by chytala.“

Carole polkne naprázdno. Tohle od své gynekoložky slyšet nechtěla. Leč když se zrak doktorky Chantal Tischlerové zvedne od intimních partií a zahledí se jí do očí, Carole vidí, že to lékařka nemyslela vážně.

„Víte, kolik dětí už ženy přivedly na svět?“

Carole krčí rameny.

„No právě. Rodily už miliardy žen. Takže vy to taky zvládnete.“

Carole se pokouší zasmát, ale nedaří se jí to. Prostě si neumí představit, jak se to maličké, co jí v břiše za devět měsíců přerostlo v předimenzovaný medicinbal, dostane z těla ven. Sundává nohy z kovových podpěr a sedá si rovně. Peepshow skončila.

„Můžete se obléknout. Jste si pořád jistá, že nechcete, aby byl otec přítomen porodu?“

„Stoprocentně. Vždyť já ani nevím, kdo je otcem.“

Carole se zvedne z vyšetřovacího stolu a vezme si kalhotky a kalhoty, které prve pohodila na stoličku za paravánem zdobeným japonským písmem.

„Zase tak moc kandidátů přece být nemůže,“ zaslechne lékařku.

Kdybys tak věděla, myslí si Carole. „Já vůbec nechci vědět, kdo je otcem!“ volá ještě zpoza dělicí stěny. „A jsem si jistá, že ani potenciální otcové by to vědět nechtěli.“

Usedne a snaží se navléknout si ponožky. Co dřív byla hračka, to je dnes s dítětem v břiše sportovní výkon. Carole si klade otázku, zda se všechny ženy namáhají sundat si ponožky, než na „koze“ odhalí své intimní partie. Ale ona jinak nemůže. Ležet nahá na vyšetřovacím stole a mít ponožky, to by bylo stejné jako nechat si je při souloži. Konečně vyhrála boj s ponožkami a vychází zpoza paravánu kompletně oblečená.

„Inu, je to vaše rozhodnutí. Pak ten porod musíme přestát samy.“ Lékařce se ve tváři rozlévá vřelost. „Už brzy si to dítě pohoupete v náruči.“

„Doufejme.“ Teď je i Carole schopná něčeho na způsob úsměvu.

Domluvila se s doktorkou, že přijde zase za týden, patrně na poslední vyšetření před porodem. Gynekoložka Chantal Tischlerová ji napomenula, ať se moc nepřetěžuje, protože porodní bolesti se odteď mohou přihlásit už kdykoli. Carole to nijak zvlášť neuklidnilo.

Před odchodem z ordinace ještě potřebuje honem na toaletu. Musí teď na ni každou chvíli a není se co divit, když jí ten maličký neustále cvičí na měchýři. Ordinační toaleta je roztomilá. U stropu se na šňůrce točí okřídlená kráva. Před zrcadlem jsou v pestrých dřevěných krabičkách naskládané veškeré tampony, vložky a psaníčka s kondomy.

Carole se prohlíží v zrcadle. I obličej se jí změnil. Vypadá měkčí, nemá už hranaté rysy jako vykreslené tuší, nýbrž jako malované akvarelem. Blond vlasy se už nelesknou. Jsou matné, úplná sláma, pomyslí si při pohledu do zrcadla. Váže si je za hlavou do drdolu, pak si odhrne prameny z čela, lekne se a zase si vlasy rozpustí. Zařekla se, že se po porodu nenechá ostříhat nakrátko, jak to dělá spousta žen.

Kolik jejího starého já v ní zůstane, až se dítě narodí? A komu se bude podobat? Jí samotné? Nebo na něm bude poznat, kdo je jeho otcem?

Nemusí o tom přemýšlet dlouho: chce dítě, ale ne muže. Už jako teenager to klukům notně ztěžovala svou touhou po nezávislosti – což mělo za následek, že to pak měla s kluky čím dál těžší. Dokud jí jednoho dne nedošlo, že se bez nich obejde. Chvíli to sice trvalo, ale svého cíle nakonec dosáhla. Břicho jako balon toho bylo důkazem.

Carole se odvrací od svého obrazu v zrcadle, vysouká se z kalhot, modelu střiženého extra široce a do výšky. Týká se to i spodního prádla, které už nějakou dobu nosí: značky „zabiják vášní“. Čurá celou věčnost a je vydána na milost nekonečnému odkapávání z měchýře. Ještě dva týdny, honí se jí hlavou, a potom už zase budu mít svoje vlastní tělo.

2

„Je sedmnáct hodin a třináct minut.“

Nesympatický ženský hlas odříkává časové hlášení. Vždycky to jsou ženské hlasy. Hlas v mobilu, hlas v počítači, hlas v hodinkách. Nathaniel se ptá proč. Momentálně není na ženské hlasy naladěný. Brigitte mu včera po dvoutýdenní pauze napsala, že už nestojí o další kontakt s ním. Přitom měl teprve nedávno pocit, že se o něj po dlouhé době konečně někdo zajímá. Tu a tam spolu chatovali, s humorem, bylo v tom i něco z flirtu a on se do Brigitty tak trochu zamiloval. Jasně, zůstalo u psaných slov, ale mohlo z toho být víc. Aspoň si to myslel.

Dokud Brigittě nepopsal Alishin způsob buzení. Jak mu každé ráno zaboří pracky do obličeje, když usoudí, že je čas vylézt z postele.

„Kdo je Alisha?“ zeptala se Brigitte.

„Moje fena.“

„Ty máš psa?“

„Jistě, slepeckého.“

Ty jsi slepý? odepsala mu. Ale to vidět nemohl, jenom slyšet. „Ty jsi slepý? Otazník, otazník, otazník,“ četl mu počítač s ubíjející monotónností. Tři otazníky. Přitom je to napsané v záhlaví jeho profilu na Online-Dating: Ahoj, jmenuju se Nathaniel a jsem slepý. Dokonce si to napsal jako profilové jméno, aby nedošlo k mýlce: Nathaniel Slepý. Nakolik slepý musí někdo být, aby to přehlédl? Brigitte jeho profil patrně vůbec nečetla. Po posledním rozhovoru se odmlčela. Přihlásila se až včera a přerušila kontakt.

Myšlenky na Brigittin nevkusný odchod mu daly zapomenout na čas. Znovu zmáčkl knoflík na hodinkách.

„Je sedmnáct hodin a jednadvacet minut.“

Sakra, pomyslel si. Má zpoždění. Vždycky se zpozdí a pokaždé potřebuje na všechno víc času, než si myslel.

„Musíme sebou hodit, Alisho. Avanti.“

Jeho slepecká fena se nedá dvakrát pobízet. Udává tempo, i když nepospíchají, a málem ho nutí do klusu. Nathaniel ví, že dohromady skýtají nezvyklý obraz: fena dlouhosrstého německého ovčáka se na postroji žene dopředu a on s malým odstupem chvátá za ní. Alisha v principu neodpovídá představě, jakou máme o slepeckých psech. Nejen kvůli enormnímu tempu, které většinou udává ona. Je taky často netrpělivá. Psí dáma rovněž nedisponuje zrovna nejlepším orientačním smyslem, prý je to typicky ženský jev. Před pár měsíci, kdy se zima ukazovala ze své nejhorší stránky, Nathaniel pouštěl hudbu v rádiu RABE. Má tam jednou za tři týdny svůj program od deseti večer do půlnoci. Když se po práci vracel domů, uzavřela mu cestu sněhová hradba, kterou navršil úklidový stroj. A nemohl Alishu přimět, aby přes ni přelezli. Změna trasy zvíře zmátla natolik, že Nathaniel celé dvě hodiny bloudil městem jako po vymření, než Alisha konečně našla cestu domů. Protože jako vždy v takových situacích selhala nejen ona, ale také baterie v mobilu.

Nathanielovi přátelé nechápou, proč tuhle psí dámu už dávno nevyměnil za lepšího vodicího psa. Jenže to si on neumí představit. Alishu miluje nadevše, a ano, právě proto ji miluje, že je úplně jiná než všichni její kolegové. Protože má svou vlastní hlavu a neposlouchá na slovo jako většina psů – v oné příslovečné psí oddanosti.

A někdy svoje dílo odvede skvěle, jako třeba dneska. Alisha udělá stůj, jen co dojdou ke dveřím restaurace.

„Dobrá práce, Alisho.“ Nathaniel ji poplácá po boku, vyloví z kapsy laskominu, hodí ji do vzduchu a pak už jen slyší chňapnutí a kratičké žvýkání. Odvede fenu do předsíně, kde už má nachystanou svoji dečku.

„Je sedmnáct hodin a padesát devět minut!“ hlásí žena z náramkových hodinek. Akorát včas.

Když Nathaniel uslyší, že si Alisha lehla, jde podle pachů a zvuků do kuchyně. Dušená zelenina, pražená cibule, olivový olej. Maso se smaží. Příbory o sebe cinkají. Digestoř odsává výpary. A do toho důvěrně známý hlas: „Tak přesně jsi tu ještě nikdy nebyl.“

Nathaniel si neumí vyložit, jestli to Olivia míní jako pochvalu, nebo výtku, ale usoudí, že to bude brát jako kompliment. Olivia mu v rychlosti vysvětlí, která dvě jídla mají dnes na lístku a na co je třeba dávat pozor. Nathaniel tuhle práci ještě nedělá dlouho a taky mu nijak extra nejde. A ve chvíli, kdy kuchyňské hodiny odtikávají celou, uslyší, jak se vedle v lokálu otáčí klíč v zámku.

„Můžeme začít,“ hlásí Olivia.

Vzhůru do boje, pomyslí si Nathaniel.

3

Když Carole chvilku po půl sedmé přichází z dolního konce bernského Starého města, Vanessa už na ni čeká. Opírá se o podloubí a ťuká do mobilu. Carole se na moment zastaví a studuje soustředěný výraz v obličeji své přítelkyně. Potom jí šlápne na palec. Vanessa leknutím zvedne zrak.

„Dík žes na mě počkala venku. Uvnitř bych tě nenašla.“

Ženy se obejmou a musejí se smát, jak jim u toho Carolino břicho překáží.

„Páni, ty seš ale kulatá. Kdo by si pomyslel, že někdy budeš v tom. Hádala bych to u všech ostatních, ale u tebe ne.“

Carole přítelkyni jemně plácne po rameni. „Já přece taky ne!“

„A tam uvnitř je to v pořádku?“

„Všechno je, jak má být. Ale to ti povím: být těhotná není žádná sranda. Nateklé nohy, vyjdu schody a popadám dech, mám návaly horkosti jako v klimakteriu – a to je mi třiatřicet… A ta prsa! Tuhle jsem viděla v televizi přešlechtěné dojné krávy – a ty jejich narvané cecky, jako bych to byla já. Taky si tak připadám!“ Carole si přejede ukazováky poprsí, které nabralo nečekaných rozměrů. „Věř mi, že bych za to dala kabelku od Gucciho, kdybych si mohla konečně zase zajoggovat. Ten kluk mě celou noc budí, jak pořád kope. Ten snad trénuje na mistrovství světa v kickboxu, až mu bude sedmnáct.“

„Na jogging už zase brzy vyrazíš. A o kickboxovou kariéru tvého syna se postaráme později. Teď se napřed půjdeme najíst.“

Vanessa rozráží dveře. A jen co ženy stanou v restauraci, obklopí je černočerná tma. Podnik se jmenuje U Slepé báby. A kdo zde jí, ať si připadá jako slepec. O kulinární zážitek se má postarat zbystřená chuť. Restaurace U Slepé báby patří řetězci, který tuto provozovnu v bernském Starém městě otevřel teprve nedávno. To je dostatečný důvod jít si ji vyzkoušet. Jenže teď už si Carole není jistá, jestli to byl dobrý nápad. První okamžik uvnitř není nic než nejistota. Instinktivně šmátrá po něčem, čeho by se mohla podržet. Narazí rukou na něco, co se hýbe, a zděšeně ucukne.

„Máte rezervaci?“ zeptá se příjemný hlas. Ta žena musí stát přímo před nimi. Carole se dočetla na jejich webu, že většina zaměstnanců je nevidomá, takže mají výhodu domácího hřiště.

„Steinová. Mám tu rezervaci na jméno Steinová.“

„Vítejte v našem podniku,“ ozve se hlas. „Vezmu vás teď za obě ruce a dovedu vás ke stolu.“

Carole tápe tmou a připadá si bezbranná. Ale to už jí číšnice klade ruce na opěradlo židle a pomáhá jí usednout. To jí dělá dobře. Sezení je bezpečné. Carole opatrně šmátrá před sebou. Nůž, vidlička, lžíce, sklenice, všechno je na svém místě. Snad to půjde dobře.

Víceméně to jde. A už za čtvrt hodiny je Carole ráda, že nevidí ubrus. Ten bude určitě samý flek. Člověk je strašně neohrabaný, když se musí obejít bez svého nejdůležitějšího smyslu. A jak musí být těžké probíjet se bez něj celý život. Na moment se jí zmocní strach: ten malý je doufejme zdravý.

„Jak se zdá,“ vytrhne ji Vanessa z myšlenek, „vyloupne se to mimino na svět každou chvíli.“

„Je to tak. Doktorka říká, že to může přijít kdykoli.“

„Tak doufám, že to bude mít ještě pár hodin strpení!“ Vanessa ťape vidličkou dopředu, aby si ze salátu z mladé lociky napíchla teplý kozí sýr. „Ale jinak všechno v pořádku, ne? Zvládneš to? I bez matky, myslím.“

Carole sebou neznatelně cukne, když Vanessa zmíní toto téma. Sama o něm nedokáže mluvit, aby jí nevytryskly slzy a nesevřelo se jí hrdlo.

„Jak už je to dlouho?“ chytí se Vanessa a přeruší nastalé ticho.

„Pět měsíců a jedenáct dní.“ Víc toho Carole říct nedokáže, musí polknout.

„Nebudeme o tom mluvit, jestli nechceš.“

„To nevadí.“ Carole je ráda, že ji Vanessa nevidí. Poznala by z jejího výrazu, že lže. Potom si odkašle. „Nejsmutnější na tom je, že vnuka už neuvidí. Vím, jak se na něj těšila.“

„Matka by na tebe byla neuvěřitelně pyšná.“

„Někdy si ani neumím představit, že je doopravdy mrtvá. Jsou takové chvíle, kdy čekám, že mi zavolá. Nebo že se objeví za prvním rohem. Pořád taky dostávám její poštu – jako kdyby svět nepochopil, že ona už tady není. Pokaždé mě z toho bodne u srdce. Její dopisy už dávno neotvírám. Prostě to nedokážu.“

Vanessa jí přitaká. „Tomu dobře rozumím,“ dodá ještě a chvilku zvažuje, jestli nemá vstát a přítelkyni obejmout. Ale do toho se ozve odkašlání, obsluha opět stojí u stolu. Číšnice se zajímá, jestli dámám chutná salát a zda už ho dojedly. A jen co domněle prázdné talíře zmizí, žena je zase zpátky. Carole ji slyší, jak opět něco klade na stůl.

„Představte si, že talíř jsou hodiny,“ vysvětluje jim najednou mužský hlas. „Mezi dvanáctou a šestou se nachází bramborová kaše. Mezi šestou a devátou leží dušené hovězí s omáčkou z portského vína a od devíti do dvanácti zeleninová obloha. Dobru chuť.“

„Dobrou chuť,“ zopakuje Carole po číšníkově odchodu. Z jejího hlasu je znát, že téma „mrtvá matka“ je tímto ukončeno.

Vanesse to přijde vhod. „Co se v mém životě událo za tu dobu, kdy jsme se viděly naposled?“ zeptá se, aby stočila hovor jinam.

„To jsi těsně předtím s Patriziou vyrazila dveře. O půlnoci…“

„A tak. Ale tahle epizoda je už definitivně pryč.“

„To jsi posledně říkala taky.“

„Já vím. Ale tentokrát to myslím vážně.“

Carole protáčí panenky, ale to Vanessa vidět nemůže. Vanessin milostný život je dost komplikovaný. A byl vždycky, i tenkrát před skoro pěti lety, kdy Vanessu a Carole spojovalo víc než přátelství. Jejich vztah trval necelé tři měsíce. Rychle se do sebe prudce a vášnivě zamilovaly, ale jako pár nefungovaly. Dobře si rozumějí vlastně až teď, po rozchodu.

„Došla jsem totiž k jednomu závěru,“ pokračuje Vanessa. Podle břinknutí musela do něčeho narazit příborem. Patrně do sklenice. „Rozhodla jsem se, že se zase jednou zamiluju do chlapa.“

„Proboha živýho! A proč?“

„Posledních pět nocí se mi zdálo o sexu s mužem.“

„To je ovšem argument nanejvýš přesvědčivý.“ Carole se směje a píchne vidličkou do hmoty, která by měla být bramborovou kaší.

I Vanessa se zdá být zaměstnaná hledáním něčeho poživatelného na talíři. Když pak obě chvilku mlčí, uvědomují si, že jsou ostatní hosté nápadně potichu. Vanessa svou přednesenou milostnou eskapádou nejspíš pobavila celý lokál. Ještě že nás tady nikdo nevidí, bleskne Carole hlavou.

„A teď povídej ty, co je u tebe nového na poli sexu a lásky?“ Vanessa se už ptá potichu, vlastně jenom šeptá.

„To má být vtip? Mně jde jen o jedno: o kulaté břicho a toho malého, co v něm kope.“

„Ale jdi.“

„Pubertu už mám za sebou. Můj sexuální život je mrtvý. A že by někdy znovu rozkvetl, to je stejně pravděpodobné, jako že poletím raketou na Měsíc.“

„To ještě uvidíme. Víš už aspoň, kdo je otec?“

Tuhle otázku Carole nenávidí. Jako by to hrálo nějakou roli. Energicky vrtí hlavou, dokud jí nedojde, že to Vanessa nemůže vidět. „Ne. A je to dobře. U toho taky zůstaneme.“

„Muži jsou beztak přeceňovaní.“

„No právě! Absolutně a totálně!“

A aniž by na sebe viděly nebo se předem domluvily, obě uchopí číše a připijí si. Vanessina sklenice s vínem cinkne o sklenici s vodou, kterou pije Carole.

„A kolik otců vůbec přichází v úvahu?“ Vanessa se pak přece jenom zeptá.

„Pět. Čtyři nebo pět.“

„A teď, v tom pokročilém stavu, ses s žádným z nich nepotkala?“

„Naštěstí zatím ne. A doufám, že malý Silas bude podobný mně, a ne otci. Představ si, že bych ho někdy vezla v kočárku, potkala jeho otce a on by uviděl svého dvojníka.“

„Silas! To je teda jméno. Těšíš se?“

„Na Silase ano. Na život coby matky jo a ne. Už vidím teď, jak se měním. Důležité jsou najednou úplně jiné věci a mozek mi leniví.“

„Jak to myslíš?“

„Počínám si jako potrhlá stará bába. Těhotenská demence! Tuhle jsem celou půlhodinu hledala klíče. Přísahala bych, že musejí být v tašce! A víš, kde jsem je našla? Doma na komodě, byt nebyl zamčený. Nebo když jsem předevčírem vstala, měla jsem noťas otevřený a zapnutý. Vždycky ho vypínám a sklápím. Vždycky!“ Carole se zarazí a má dojem, že jí Vanessa nevěří. „Díváš se teď na mě skepticky?“

„Dívám. Jseš si jistá, že tohle je důkaz tvé potrhlosti? To zní divně.“

„A co jiného? Že mi někdo ukradl klíče a položil mi je doma na komodu? To těžko. Tohle není dílo zloděje, ale hormonů. Zasraný hormony, to ti povídám!“

„Tak se na ně napijeme. Na ty zasraný hormony!“

Ale když si ženy chtějí znovu ťuknout, minou se a Vanessa si vycákne víno a Carole vodu. A v týž okamžik, kdy obě leknutím vykřiknou, se restaurací rozlehne řev a po něm silné rachocení. Poté se rozhostí naprosté ticho. Jako kdyby celý svět zadržel dech.

4

„Krucinál, Nathanieli!“

Čas se opět rozběhne. Nathaniel se s námahou mátoří na nohy. Na tvář se mu přilepila bramborová kaše. Ohmatává se a zjišťuje, že má umazané i oblečení. Naštěstí to tu nikdo nevidí.

„Co to bylo?“ uslyší za sebou vylekaný ženský hlas.

„Nemám ponětí,“ odpoví jiná žena.

„Nic se nestalo!“ zvolá do lokálu vrchní číšnice. „Jeden můj kolega upadl, ale už je všechno v pořádku.“

Co ta o tom může vědět, říká si v duchu Nathaniel. Ale skutečně se zdá, že sám zůstal celý. Což se ovšem nedá říct o nákladu jídla, které nesl na tácu. Před ním na zemi musí ležet břečka ze střepů, bramborové kaše, hovězích filetů a vína. Při pohledu na takové tajemství šéfkuchaře by teď určitě každého hosta přešla chuť.

Nathaniel neví přesně, kvůli čemu upadl. Asi zakopl o nohu židle. Tenhle týden už podruhé. Jestli budu takhle pokračovat, pomyslí si, tak o tu práci zase brzy přijdu.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1

2

3

4