Johannes Mario Simmel

DIE ANTWORT KENNT NUR DER WIND

Copyright  ©  2018 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  1992, 2020 by Věra a Karel Houbovi

ISBN  978-80-249-4201-8

AGNELET

Ocitl jsem se v noci, jaké druhé nebylo.

A tu jsi přišla ty, má milovaná tváři.

A tys takovou noc proměnila v líbezný den.

Zpívalas mi hudbu a půvabně jsi mi nalévala

a říkala slova, která jsem nikdy nezapomněl,

s prapůvodním nádechem tak posvátným,

že tato zlá noc se rozplynula v dým.

FIRDAUSÍ, PERSKÝ BÁSNÍK

939–1020 PO KRISTU

Děj románu se odehrává většinou v Cannes a v jeho okolí. Patří k tomu hotely, jachty, kasina, obchody, restaurace, mnoho dalších míst a okruh příjemných lidí, kteří tam žijí a pracují. Tyto osoby mi výslovně dovolily, abych je ve své knize uvedl a nechal je vystupovat pod jejich vlastním jménem. Kromě toho se v mém románě vyskytuje ještě i jiný okruh osob, které jsou tak jako celý děj volně vymyšlené. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi a institucemi, zvláště s měnovými krizemi, dalekosáhlými finančními manipulacemi, multinárodními společnostmi nebo s osobami z tohoto druhého okruhu, ať už živý mi nebo zemřelými, by byla čistě náhodná.

J. M. S.

Prolog

1

Mladík zamával dlouhým kusem lana nad hlavou, stařík je obratně zachytil a začal za ně táhnout. Po-

mocný člun s motorem na zádi, v němž mladík převezl Angelu a mě z jachty, se kolébal v mírném vlnobití a klouzal přímo ke schodům, vytesaným do pobřežního útesu na severozápadním výběžku Cap d’Antibes. Děda stál na stupni, který už omývala voda. Moře tu bylo sytě modré a přitom tak čiré, že jsem viděl až na dno a rozeznával každé skalisko a každou jednotlivou rostlinu. Viděl jsem hejna drobných rybiček, které se rozprchávaly na všechny strany; nebyly větší než jehly, stovky a stovky jehel.

Děda už přitáhl člun těsně ke schodům. Měl na sobě béžové plátěné kalhoty, jejichž okraje byly i s jeho bosýma nohama ve vodě, vybledlou béžovou košili a na vyzáblé lebce plochý klobouk se širokou krempou. Život tohoto starce doslova vysušil, ohnul a zpustošil. Bezpochyby žil už od dětství na slunci, ve větru a u moře. Na rukou se mu klikatily tlusté žíly, nehty měl ulámané a kůže na nohou, pažích, rukou a na tváři připomínala zmačkaný pergamen. Měl vlídnou tvář. Lícní kosti mu ostře vyčnívaly nad vpadlými tvářemi a děda se na nás usmíval jen očima, ne ústy. Oči měl právě tak sytě modré, jako bylo moře. Ústy se usmívat nemohl, protože je měl pevně sevřená; pro tak starého člověka bylo očividně příliš namáhavé přitahovat lano a nerozkolébat přitom člun. Byl to určitě velmi starý muž, ale ještě stále pracoval a oči měl dosud jasné a bystré.

Mladík obratně a rychle vyskočil na schod. Jmenoval se Pierre a pracoval na jachtě Shalimar, která kotvila na širém moři. Pierre měl na sobě bílé kalhoty a bílou košili, byl bos jako my všichni a bylo mu jednadvacet let. Kapitán se jmenoval Max a bylo mu osmadvacet. Pierre se s dědou znal. Oslovovali se

křestními jmény. Podal jsem Pierrovi Angeliny a svoje střevíce, pak jsem v člunu vstal, Pierre mě chytil za ruku a já vyskočil na břeh. Vzal jsem za ruku Angelu a i ona vyskočila.

„Bonjour, madame,“ pozdravil děda, „bonjour, monsieur. To máme dneska krásnej den, co?“

„Ano,“ přisvědčil jsem, „překrásný.“

„Ale taky pěkně horkej,“ řekl děda.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Mimořádně horký.“

Mluvili jsme francouzsky, děda s jakýmsi zvláštním přízvukem, a Angela podotkla: „Vy jste z Marseille, viďte?“

„Z Marseille, madame, to se ví,“ řekl děda a teď, když od něho Pierre vzal konec lana a skočil opět do člunu, usmál se nejen očima, ale i ústy. Ukázal při tom nádherný umělý chrup s dokonale pravidelnými zuby, jež se na slunci leskly. Hledal jsem v kapse kalhot desetifrankovou bankovku, děda si toho povšiml a řekl: „Jen to nechaj, monsieur. Určitě pojedete zase zpátky. Když budete třeba pak tak laskavej... Ale nemusí to bejt, na mou duši to nemusí bejt.“

„Ale musí,“ vmísila se do toho Angela. „Všichni musíme žít.

Jak dlouho tu býváte?“

„Od rána do půlnoci, madame,“ řekl děda. „Většinou i dýl. Přijíždí sem spousta lidí a mnozí se vracejí až pozdě v noci. Spím tamhle naproti v tý zelený boudě.“

Mezi pichlavými křovisky a vysokou trávou stálo mnoho malých, nuzných bungalovů. Slyšel jsem, že tyto dřevěné chatičky pronajímají párům, které se chtějí pomilovat. Takových párů tu bývá vždycky velmi mnoho, takže skoro nikdy není žádná chatička volná, ale děda zřejmě jednu měl.

„Šlofnu si tam i přes den, když slunce moc praží,“ zamrkal.

„V tomhle horku by člověk neměl nic pít, ale někdy mi není dobře a tak si loknu, jeden dva doušky, a pak usnu a spím, dokud mě někdo nezavolá.“

„A co pijete?“ zeptala se Angela.

„Pivo,“ odpověděl děda. „Pivo je dobrej nápoj.“

„To je,“ souhlasila Angela, taky lehce zamrkala a usmála se na něho. Dole pod námi zapnul Pierre motor na zádi. Člun opsal velký oblouk a zanechávaje za sebou stopu vysoko stříkající vody uháněl zpátky k jachtě.

Pierre jel ještě pro Trabaudovy a jejich psa. Všichni najednou bychom se byli do člunu pohodlně nevešli. Jachta patřila Trabaudovům a jmenovala se Shalimar.

Angela vklouzla do střevíců, já jsem se rovněž obul a podíval jsem se přitom na hodinky. Do druhé hodiny odpoledne chybělo dvacet minut a od této chvíle mi zbývala ještě hodina a jedenáct minut života.

„Co jste dělal v Marseille?“ zeptala se Angela.

„Žil jsem se svou ženou,“ odpověděl děda. „Ale nebejval jsem moc doma, někdy i celý dlouhý měsíce. Byl jsem kapitánem na nákladní lodi. Thérèse nebyla z Marseille. Pocházela ze severu, z Limoges. Ale přesto se cítila v Marseille dobře. Teda aspoň zpočátku určitě.“ Děda byl povídavý jako všichni staří lidé. „Moje žena byla moc hezká. Bohužel, mnohem mladší než já. A když jsem se jednou vrátil z jedný plavby domů, už tam nebyla. Napsala mi dopis.“ Děda si na dlouhé šňůře vytáhl z moře láhev piva, otevřel ji, přejel hřbetem ruky okraj hrdla a nabídl Angele: „Nemáte chuť?“

„Ne, v tomhle horku ne, děkuju.“

„A vy?“

„Já taky ne,“ poděkoval jsem mu.

Děda si přiložil láhev k ústům a pořádně si lokl. Těsně pod námi šplouchaly drobné vlnky, narážející na stupně schodů.

„Byl to nějakej pěstitel mimóz z Grasse. Znal jsem ho. Vypadal moc dobře. Byl stejně starej jako Thérèse. V tom dopise mi napsala, že má toho člověka ráda a on že má rád ji a abych jí odpustil.“

„A odpustil jste jí?“ zajímala se Angela.

„Dyť jsem byl o moc starší než ona,“ řekl stařík a ponořil láhev opět do moře.

Angela se na něho podívala.

„Nebo ne?“ zeptal se. „Neměl jsem jí snad odpustit?“ Angela z něho nespouštěla pohled.

„No dobrá,“ přiznával stařík. „Nikdy jsem jí neodpustil. A nikdy jí neodpustím. Nenávidím ji.“

„Ba ne,“ odporovala Angela. „Kdybyste ji nenáviděl, tak byste jí odpustil a už dávno byste na ni zapomněl.“

„Madame,“ řekl stařík, „gratuluju vám. Tahle dáma má zlatý srdce a zdravej rozum. Tahle dáma je skvělá žena.“ („Une chic femme,“ řekl.)

Angela se teď podívala na mě, ještě pořád se usmívala a stiskla mi ruku. Když se usmívala, objevila se jí ve vnějších koutcích očí spousta jemných vrásek.

„Tenkrát jsem začal pít,“ pokračoval mezitím stařík. „Dlouho

šlo všecko dobře. Ale pak jsem měl malér. Na moři. A přišel jsem o kapitánskej patent. Už jsem nebyl kapitánem a už nikdy jsem nesměl na loď.“

„To je hrozné,“ řekla Angela.

„Daleko míň hrozný než to ostatní,“ vysvětloval stařík. „Daleko míň hrozný. Existujou přece nejrůznější druhy práce. Pracoval jsem po celým pobřeží, od Marseille až po Menton. Když už jsem pak na těžkou práci nestačil, hledal jsem něco lehčího – až jsem si našel tohleto. Tady jsem moc šťastnej, mám na Cap d’Antibes přátele. Jenom když si vzpomenu na Thérèse...“

„Chápu,“ přikývla Angela.

„Jenomže já už na ni nemyslím,“ dodal stařík. „Už si na ni ani nevzpomenu. Už ne. Už léta ne.“ Posadil se na schod a zadíval se na svoje velké, rozpukané ruce. Angela mě táhla pryč.

„Pojď,“ řekla. „Ten už teď vůbec neví, že jsme tady. Je u Thérèse.“ V dálce jsem uslyšel odbíjet věžní hodiny. Bylo tři čtvrti na dvě. „Musíme si pospíšit,“ pobídla mě Angela.

„Ano,“ souhlasil jsem.

Stoupali jsme vedle sebe po schůdkách. Vedly k pěšině, spojující přístaviště s restaurací Eden Roc, která patřila k hotelu du Cap. Byl jen několik set metrů odtud. Viděl jsem spoustu lidí, slunících se na skalnatých terasách pod restaurací, a vzpomněl si na Liz Taylorovou a Richarda Burtona, na španělského následníka trůnu Juana Carlose, řeckého krále, který odešel do exilu, a na jeho ženu, na řadu princů a princezen, hrabat a baronů a na stůl s americkými ocelářskými miliardáři, na Curda Jürgense, Henryho Kissingera, Begum a všechny ostatní, s nimiž jsem se setkal v Eden Rocu, když tam seděli na terase a popíjeli aperitiv. Náhle jsem si pomyslel, že jsem musel být šílený, když jsem právě kvůli spoustě těchto velmi bohatých či slavných lidí, kteří sem jezdili, chtěl, aby se moje setkání s oním mužem uskutečnilo v Eden Rocu, a kdybych vedle sebe neměl Angelu, byl bych se ze strachu, který mě znenadání přepadl, obrátil a dal na útěk, sám nevím kam, protože jsem už opravdu neměl možnost utéci po tom všem, co se stalo, po tom všem, co jsem udělal. Jenže Angela byla vedle mne a držela mě za ruku, a tak jsem šel dál po pěšině nad sytě modrým mořem, pod sytě modrým nebem, mezi pomerančovníky a citroníky, piniemi, palmami, borovicemi a eukalypty, růžemi, hvozdíky a mohutnými keři se zlatožlutými květy, které jsem neznal. Šel jsem rychle a s údivem si uvědomoval: Levá noha mě vůbec nebolí. Jak to, že mě nebolí? Vždyť na palubě jachty Shalimar mě bolela! Že by to bylo rozčilením? Nebo to všechno byl omyl a já se z toho přece jen dostanu? Ne, pomyslel jsem si, to není možné. Musíš věřit tomu, co ti řekl doktor Joubert z Hôpital des Broussailles. Je to vynikající lékař a tys chtěl slyšet pravdu. Teď víš, jaká ta pravda je. Tak ji tedy musíš snést. Jo, kamaráde, řekl jsem si v duchu, je to zatraceně těžké, ale dokážeš to. Vždyť proto jsi vlastně tady.

Řekl jsem Angele: „Tamhle vpředu je už Marcel.“

„Ano,“ přikývla. Bavili jsme se spolu německy, třebaže Angela Delpierrová byla Francouzka a já jsem její řeč dobře ovládal. Angela mluvila s lehkým přízvukem, ale plynně. „Bolí tě noha?“

„Ne,“ odpověděl jsem. Ale byla to lež. Protože teď jsem konečně a přímo s úlevou opět pocítil náhlou bolest, kterou jsem tak dobře znal. Tak přece, pomyslel jsem si. „Ne,“ opakoval jsem,

„ani trochu mě nebolí, Angelo. Tomu dědovi musím potom rozhodně dát ještě deset franků.“

Znenadání se zastavila a objala mě. Přitiskla se ke mně, byli jsme jako jedno tělo, jako jedna bytost. Něžně mě políbila na rty. Tu jsem si všiml, že má ve velkých hnědých očích slzy.

„Co je ti?“

„Nic,“ řekla Angela. „Nic. Vůbec nic, Roberte.“

„Ale ano,“ namítl jsem. „Ale ano, určitě ti něco je.“

Přitiskla tvář na mou, a zatímco jsem byl k moři otočen zády, ona je měla před očima, a já slyšel, jak šeptá: „Děkuji ti, Bože. Děkuji ti, že to smím prožívat – něco tak zázračného. Prosím tě, ochraňuj nás oba, Bože. Udělám, co budeš chtít, ale ochraňuj nás, prosím tě.“

Myslel jsem na všechno, co se stalo, a na všechno, co jsem udělal, ještě udělám, a na to, co mě čeká, a byl jsem velmi rád, že Angela nevidí v tu chvíli moji tvář. Přímo před sebou jsem vpravo viděl širokou, oslnivě bílým jemným štěrkem vysypanou cestu. Po obou stranách byly cedry a palmy a pečlivě sestříhané živé ploty. Daleko vzadu jako zámek se žlutou fasádou se rozkládal Hôtel du Cap, obklopený zahradami, které hrály všemi barvami. Pěšina a půda v místech, jež nebyly vysypané štěrkem, měly matně červenou barvu. Angela se ke mně přitiskla ještě silněji, cítil jsem teď velmi pronikavě vůni její pleti, která byla příjemná jako vůně čerstvého mléka, a pomyslel jsem si, že všechno, docela všechno, i to nejhorší, co jsem spáchal, bych dokázal Bohu, k němuž Angela promlouvala, vysvětlit naší láskou a že by mi Bůh i odpustil, vždyť koneckonců jeho povoláním je přece všechno pochopit a všechno odpustit. Cítil jsem, jak Angele buší srdce. Bušilo velmi rychle.

2

„Bonjour, Marcel!“ řekl papoušek. Byl to papoušek, který sám sobě říkal Marcel. Stáli jsme před velkou

klecí, v níž seděl. Klec byla na okraji červené cesty vedoucí k restauraci Eden Roc. Levá noha mě teď už bolela strašně a bylo vedro, bylo šílené vedro toho časného odpoledne ve čtvrtek 6. července 1972. Už léta jsem špatně snášel horko a pot se mi řinul po těle, i když jsem měl jen tenkou modrou košili, bílé kalhoty a bílé sandály naboso. Náhle jsem se cítil slabý a unavený až k omdlení, ale věděl jsem, že je to jen tím vedrem a že tu musím zůstat, dokud nepřijde onen člověk, s nímž se tu mám sejít. Zahleděl jsem se do dálky na moře a na nejméně tři tucty jachet, mezi nimi i neobyčejně velké, jež tu kotvily. Kromě francouzské vlajky byly na lodích vlajky americké, německé, anglické, italské, švýcarské, belgické a ještě různé jiné. Claude a Pasquale Trabaudovi právě nastupovali do člunu, čekajícího vedle jejich jachty. Z paluby lodě visel dolů do člunu žebřík. Pes byl ještě na palubě. Rozčileně pobíhal sem a tam. Ani větřík se nepohnul. Obrátil jsem se vpravo a díval se přes moře na pestrobarevný přístav a domy Juan-les-Pins a daleko ve velkém zálivu jsem v mlžném slunečním oparu a tetelivém vedru velmi nejasně viděl canneský Starý a Nový přístav, palmy podél Croisette a bílé hotely za ní, ale všechno, celé město s budovami, vilami a „rezidencemi“ ve velkých zahradách na svahu, táhnoucím se nahoru do Super-Cannes, bylo jako rozmlžené stíny. Napravo, na východ od Cannes, se rozprostírala čtvrť La Californie a tam bydlela Angela. Nerozeznával jsem jednotlivé budovy, ale přesto jsem si pomyslel, že před sebou vidím svůj domov, svou vlast. Naši vlast, náš domov. Neboť Angela a její byt představovaly všechno, co jsem mohl nazývat svým, všechno, co jsem na tomto světě měl. Toto a patnáct milionů západoněmeckých marek. To, co jsem ještě potřeboval, mělo teď přijít.

„Beautiful lady!“ řekl Marcel. Přitom se svýma černýma lesklýma očkama jako knoflíčky díval na Angelu a i já se na ni zadíval. Byla nejenom beautiful. Byla to nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl. Měla zářivě rudé vlasy a štíhlou křehkou tvář, v níž dominovaly obrovské hnědé oči. Angela Delpierrová byla stejně velká jako já a bylo jí čtyřiatřicet. Mně bylo čtyřicet osm a zpočátku mě to dost trápilo a znepokojovalo. Teď to nebylo vůbec důležité. Teď bylo všechno báječné. Angela měla překrásné tělo. Na Angele bylo všechno dokonalé a já na ní miloval všechno, měkká něžná ústa s lehounce našpulenými rty, malé uši, nos, ňadra, klín, dlouhé nohy. Pobývala venku, jak jen mohla, a tak její pleť voněla svěžím vzduchem a sluncem, které ji celou opálilo dohněda. Na sobě měla tak jako já bílé, dole rozšířené kalhoty, které jí jinak těsně přiléhaly, a k nim bílý svetr fantastického střihu. Byl bez rukávů, těsně obepínal tělo a pletený vzor přecházel nahoře do ohrnovacího límce. Vzadu měl svetr hluboký výstřih, obnažující Angelina opálená záda, a pod pažemi přecházel do předního dílu. Angeliny lakové kožené střevíce měly široké masivní podpatky a na bílých špičkách symboly dvou malých modrých kotviček. Nebyla ani trochu nalíčená a neměla na sobě ani stopu nějakého parfému, byla taková, jakou jsem ji měl nejraději – bez jakéhokoli mejkapu. Na prsteníku levé ruky měla snubní prstýnek s malými, šikmo broušenými rýhami.

„Už jsou tři minuty po druhé,“ podotkla Angela. „Ten chlapík se opozdil.“

„Ano,“ řekl jsem. „Ale přijde. Docela určitě přijde. Musí přijít. Ohlásil mi ho sám Brandenburg. A Brandenburg osobně pro mě šifroval nové pokyny a tomu člověku dal peníze, abych mohl zaplatit svým informátorům.“

„Proč se máš s tím člověkem sejít zrovna tady?“

„Už jsem ti to říkal, Angelo. Po tom všem, co se stalo, se chceme vyhnout jakémukoli riziku. Tady, za bílého dne, když je tamhle naproti tolik lidí, je nějaký zločin vyloučen. Brandenburg chce mít jistotu. A já taky. Nerad bych, aby se mi něco stalo jako těm ostatním.“

„Panebože,“ polekala se. „Kdyby se ti přesto něco stalo... Kdybys umřel, umřela bych taky. Zní to pateticky, viď? Ale ty víš, že je to pravda.“

„Ano,“ přikývl jsem, „vím to.“

„Už bez tebe nemůžu žít.“

„A já už nemůžu žít bez tebe,“ odpověděl jsem a stísněně uvažoval nad tím, co jsme oba právě řekli a jaký by asi byl pro Angelu život beze mne. Jestli by pak skutečně udělala to, co říkala? Doufal jsem, že ne. Připravil jsem všechno pro případ, kdyby musela žít beze mne.

„Přinese ti ten člověk hodně peněz?“ zeptala se.

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Spoustu peněz. Lidé, kteří něco vědí, si dají dobře zaplatit.“

A tak jsem ji znovu obelhal. Nemohl jsem jinak. Pravdu o té schůzce u Marcelovy klece se Angela nesmí nikdy dovědět. Měl jsem se tu skutečně sejít s jistým mužem, jenomže ne s kurýrem mého šéfa, to ne. Přinese peníze, spoustu peněz přinese ten chlapík, to ano. A to je teprve začátek, následovat bude víc, stále víc. Tak jsem to žádal. Už nejsem takový, jaký jsem byl ještě přede dvěma měsíci. V konfrontaci s lumpy jsem se sám stal lumpem. O tom neměla Angela ani tušení. Bylo mi jedno, že jsem teď jako ti druzí. Všechno mi bylo jedno. Na tomhle špinavém světě mi záleželo jen na jednom jediném člověku – na Angele.

Nikdy jsem žádnou ženu nemiloval tak jako ji. A ona nikdy nemilovala žádného muže tak jako mě. Tato zpráva budiž život ní pojistkou ženě, kterou tolik miluju. Proto se teď i já modlím k Bohu, aby se mi ještě podařilo sepsat všechno, co jsem zažil, až do konce. Problém není v tom, jestli to budu umět. Dokážu všechno, když je to pro Angelu. Je to jenom otázka času.

„A co když se tomu člověku něco stalo?“ zeptala se Angela.

„Nic se mu nestalo,“ řekl jsem. „Přijde. Docela určitě přijde. Můžeme být úplně klidní.“ Ale protože jsem se bál, že se přestanu ovládat, nejistými pohyby jsem vylovil z náprsní kapsy na košili balíček cigaret. Měl jsem zakázáno kouřit, jenže má to teď ještě nějaký význam? Teď, když už znám poslední pravdu, smím všechno. To je příjemná stránka poslední pravdy, pomyslel jsem si. Špatně jsem vdechl kouř a rozkašlal se.

„Smoke too much,“ podotkl Marcel.

„Má pravdu, moc kouříš,“ souhlasila Angela.

„To je dnes moje první cigareta,“ řekl jsem. Jako by nebylo jedno, kolikátá to je, pomyslel jsem si.

„Slíbil jsi, že už vůbec nebudeš kouřit,“ připomněla Angela. Zahodil jsem cigaretu na červenou zem a zašlápl ji.

„Dík.“ Angela mě objala kolem ramen, a už jen to, že jsme se navzájem dotýkali, mě blažilo a dalo mi zapomenout na všechno, na minulost, na přítomnost, dokonce i na budoucnost, která mě čekala.

„Trabaudovi už jedou,“ upozornila Angela. Opravdu, pomocný člun jachty Shalimar se už velkým obloukem blížil k přístavu. Pomyslel jsem si, že je štěstí, když má člověk nedochvilného posla, protože jsem požádal Clauda Trabauda, aby mě s tímto poslem pokud možno nenápadně párkrát vyfotografoval. Claude měl výborný aparát a já jsem chtěl získat několik snímků chlapíka, na kterého jsem čekal, i situace, jak mi předává peníze. Zatím všechno vychází, pomyslel jsem si.

Dole pod námi s pravidelným rachotem proplouval motorový člun se třemi mnichy v bílých kutnách. Znal jsem je. Žili v cisterciáckém klášteře na ostrově Saint-Honorat. Je tu ještě další menší ostrov, Sainte-Marguerite. Oba jsou vzdálené od pevniny sotva víc než kilometr. Taky Angela mnichy znala, byli jsme spolu na jejich ostrově. Mávala jim a všichni tři mniši její mávání opětovali. Vyráběli likér, který se jmenoval Lerina.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1

2