Anders de la Motte

Jarní oběť

Kalibr

Přeložila Helena Matocha

VÅROFFER

Copyright © Anders de la Motte 2020

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2021

ISBN 978-80-242-7155-2

Všem mým čtenářům

za to, že díky nim můžu mít tu nejlepší práci na světě.

Duben je nejkrutější měsíc, rodí

šeříky z mrtvé země, mísí

vzpomínky s touhou, vznítí

kořeny jarním deštěm z otupělosti.

T. S. ELIOT: PUSTINA (překlad Jiří Valja)

Prolog

19. května 1986

Jakmile Malý Stefan vjel do močálu, vzpomněl si na tu mrtvou dívku. Jinak to ani nešlo. Šeptanda, která začala hned ráno prvního května, oběhla za těch pár týdnů několikrát celý kraj. Plnila mu hlavu strašlivými výjevy, před nimiž nebylo úniku.

Její mrtvé tělo na obětním kameni uprostřed kruhu menhirů. Bílé šaty, rozpuštěné vlasy. Ruce zkřížené na prsou, mezi ztuhlými prsty dva jelení parohy. Obličej, kdysi tak krásný, přikrytý zakrváceným kapesníkem. Jako by se jí ten, kdo ji zbavil života, poté už nedokázal podívat do očí.

Většina obyvatel Tornaby věděla naprosto přesně, kdo ji zavraždil. Byl to ošklivý, ale jednoduchý příběh. Rodinná tragédie. Byli ale i tací, kteří si šuškali, že ve skutečnosti se o Valpuržině noci stalo něco docela jiného. Že prý si snad sám Listoň vybral svou jarní oběť.

Malý Stefan sice už dávno nevěřil na strašidelné báchorky, ale přesto se zachvěl. Na úzkou štěrkovou silnici dorážel bažinatý les. Šlehal do laku karoserie dlouhými zelenými pařáty. Močál měl Malý Stefan ze všech zámeckých pozemků nejméně rád. Tu vlhkost, ten hnilobný puch. Rozmáčené podloží, které vás v jednu chvíli unese, a v příští vcucne holínku do bahna tak hluboko, že i dospělý chlap má problém se bez pomoci vyprostit. Močál je Listoňův revír, říkával vždycky jeho dědeček. Lidi dělají nejlíp, když se od něho drží dál. Přinejmenším z poloviny měl ten pověrčivý starý bručoun pravdu.

Cesta, po které Malý Stefan jel, vedla do nejodlehlejších částí močálu. Na Svartgĺrden, kde mrtvá dívka bydlela. Ještě asi před měsícem ji odsud vezl na autobus. Seděla v tomhle pickupu na předním sedadle, těsně vedle něj. Moc toho nenamluvila, zdálo se, že je ponořená do vlastních myšlenek. On po ní tajně pokukoval, pozoroval její pohyby, její tvář. A zničehonic se ho zmocnil pocit, který si pořádně nedovedl vysvětlit.

Byl ženatý, měl dvě dcerky, dům, auto a dobrou práci. Obvykle si tohovážil, ale v tu chvíli, jak tam tak seděl vedle krásné holky, se to náhle proměnilo v přítěž. Jeho život už byl nalinkovaný. Stal se dlouhou předvídatelnou poutí beze špetky lákavosti a zakázanosti, která z dívky vyzařovala, kterou přímo voněla. Nasládle a nakysle jako právě rozkvetlé šeříky. Byla to vůně, která probouzela touhu. Žádostivost.

V jeden okamžik, kdyžse podívala jinam, chybělo maličko, aby natáhl ruku a sáhl si na ni. Jako by mohltím letmým dotykem získat alespoň část ze všeho, co promeškal. Na poslední chvíli se ovládl, ale pocit ztráty se s ním táhl ještě několik dní.

Směrem do nitra močálu se stav štěrkové silnice stále zhoršoval a Malý Stefan se vyhýbal hlubokým výmolům, jak jen to šlo. Tuhle cestu měl udržovat Lasse Svart, měl to napsané ve smlouvě, ale samozřejmě na to kašlal. Dlouhá léta se spoléhal na to, že jiného nájemníka hrabě nikdy nenajde, protože nikdo nemá zájem o pár hektarů vodnatého mokřadu, takže si může na Svartgĺrdenu dělat, co chce. Ve svém vlastním královstvíčku daleko od zákonů, pravidel a zvědavých pohledů.

Jenže to bylo před Valpuržinou nocí. Předtím, než byla šestnáctiletá dcera Lasseho Svarta nalezena zabitá na obětním kameni a okolo ní v půdě byla spousta otisků kopyt.

O Valpuržině noci je hranice mezi životem a smrtí nejtenčí. Dějí se věci, příroda hladoví a po lesích jezdí Listoň.

Malý Stefan se znovu zachvěl.

Les prořídl a auto vjelo na rozblácený dvůr Svartgĺrdenu. V šeru pod stromy se krčily tři zchátralé budovy, skoro jako by se schovávaly. V kopřivách stály zrezivělé zemědělské stroje.

Na Svartgĺrdenu už byl několikrát, většinou v doprovodu zámeckého správce Erika Nyberga, a pokaždé je přivítala smečka uštěkaných teriérů, ještě než zaparkovali auto. Teď nebylo po psech ani vidu, ani slechu. Všude ticho a klid. Ani ptáci netropili velký povyk, přestože bylo jarní ráno. Na statku vládlo podivné, tísnivé mlčení.

Malý Stefan postál pár minut u auta, vložil si do úst žvýkací tabák a čekal, kdy z obytného domu vystrčí hlavu Lasse nebo některá z jeho žen a zeptá se ho, co tady sakra chce. Všude ale byla jen tma. Lasseho červený pickup zmizel, nestál ani na dvoře, ani ve vratech. Ani starý rozhrkaný ford, kterým jezdily ženské, nebylo nikde vidět. Malý Stefan se podíval na hodinky. Půl osmé ráno. Kdo by někam jezdil tak brzy?

Koutkem oka postřehl pohyb. Zpoza rohu kovárny na něj vykukoval psík. Mladý, téměř ještě štěně.

„Pojď sem!“ řekl Malý Stefan, aniž sámvěděl proč.

Pes udělal pár opatrných kroků vpřed. Hlavu i ocas držel u země, ocas vyděšeně stažený mezi nohama. Vtom se náhle zastavil a strnul, jako by něco uslyšel.

Malý Stefan se rozhlédl, ale v obytném domě pořád vládla tma a ticho. Když se obrátil zpátky k psovi, ten už byl pryč.

V půli betonových schodů k domu si všiml, že venkovní dveře jsou pootevřené. Zastavil se na prahu a přesně nevěděl, co udělat. Na zdi vedle dveří visela půlmetrová figurka ze spletených zelených větviček. Stejnou si každé jaro vyráběl jeho dědeček a věšel si ji na dveře.

To aby Listoň uháněl nocí dál. A nezastavil se u našeho domu.

„Haló? Je někdo doma?“

Jeho hlas se rozléhal mezi zdmi a vracel se mu zkreslený ozvěnou. Jako by ve skutečnosti patřil někomu jinému. Někomu, kdo ho pozoruje ze zeleného příšeří. Kdo ho napodobuje, aby ho pozlobil.

Malý Stefan znovu zašilhal na hrůzyplnou postavu z větví a na chvilku se mu zachtělo seběhnout schody, naskočit do auta a odjet pryč. Říct Eriku Nybergovi, že nikdo nebyl doma, takže ten pitomý odečet vodoměru musí počkat. Jenže byl dospělý chlap, který tu měl práci, a ne malý usmrkanec, co se bojí strašidelných historek.

Zaklepal na rám dveří.

„Haló!“ zavolal znovu. „Je někdo doma? Tady Malý Stefan ze zámku.“

Nic.

Ticho v domě přiživovalo jeho nepříjemné pocity. Košile se mu lepila na záda. Zhluboka se nadechl. Zaklepal ještě jednou, tentokrát silněji. Otevřel dveře dokořán a vešel do předsíně. V domě to zvláštně páchlo. Zatuchle a zvířecky, Malý Stefan si to nedovedl zařadit.

„Haló?“

Strčil hlavu do kuchyně. Na stole stály použité talíře, sklenice a příbory po třech lidech. Ve zbytcích jídla bzučelo pár much. Jedna z židlí ležela povalená na zemi. Otočil se. V pokoji na opačném konci předsíně zahlédl ustlanou postel.

„Haló!“ zavolal znovu, tentokrát do patra.

Pořád žádná odpověď. Nepříjemný pocit stále sílil, ale Malý Stefan se opanoval a vyšel po strmém schodišti. Schody vrzaly pod jeho holínkami.

V patře bylo šero. Nalevo se nacházela ložnice s manželskou postelí, rovněž ustlanou jako v přízemí. Dveře napravo byly zavřené. Pár vteřin mu trvalo, než si všiml, že vůbec nejsou jednolitě zelené, jak si původně myslel, nýbrž pokryté pečlivě namalovaným listovím. Vypadalo to téměř jako umělecké dílo.

Elitin pokoj, napsal někdo krásným ozdobným písmem přesně ve výši očí.

Tady tedy bydlela. Tady žila.

Elita Svartová. Jarní oběť.

Malý Stefan vzal za kliku a zdálo se mu, že slyší tlukot svého srdce, jak se rozléhá ozvěnou po domě. Chystal se učinit něco zakázaného, vstoupit do světa, kde neměl co pohledávat. Jako nezvaný host, jako zloděj.

Vtom spatřil na dveřích ještě jeden nápis. Drobná roztřesená slova, která skoro splývala s malbou, ale čím víc si Malý Stefan zvykal na šero, tím zřetelněji mu vyvstávala před očima.

Příroda hladoví a po lesích jezdí Listoň.

Zároveň objevil ještě něco. V malované spleti listů se ukrýval veliký,děsivý mužský obličej.

Náhle dostal vnuknutí a zamrazilo ho. Nevěděl, odkud se ten pocit vzal a proč, ale byl tak silný, až mu chloupky na zátylku zaškrábaly o límec. V tomhle domě se něco stalo. Něco zlého, co přimělo Lasseho Svarta a jeho ženy vstát od večeře, rozběhnout se k autům a ujet do noci. Něco, co souvisí s mrtvou šestnáctiletou dívkou na studeném kameni a strašidelným jezdcem, který se prohání po lese.

Malý Stefan pustil kliku a bral schody dolů po třech. Vyřítil se z předsíně přes venkovní schodiště do auta.

Nastartoval tak prudce, až sebou vůz škubl, pak se rozjel pryč a nepodíval se do zpětného zrcátka, dokud si nebyl naprosto jistý, že Svartgĺrden už zmizel hluboko v zeleni.

1

„Ahoj, Margaux, tady Thea. Promiň, že jsem se dlouho neozvala. Spousta práce se stěhováním. Ale teď už jsme s Davidem konečně ve Skĺne. Náš nový život může začít. Nový příběh, šťastnější než ten předešlý. Jak aspoň oba doufáme.“

Kamera dronu nejprve zabere zblízka zámeckou bránu a honosné kamenné schodiště. Pak se pomalu oddálí, dokud se v obraze neobjeví celý zámek. Velká středová část i obě přilehlá křídla, která seshora vypadají jako protáhlé H.

Čerstvě omítnutá bílá fasáda, zelená měděná střecha, vpravo za východním křídlem domek kočího a stáj. Za západním příkop. Ozve se hlas vypravěče.

Zámek Bokelund se nachází přibližně čtyři kilometry od vísky Tornaby v okrese Ljungslövv severozápadním Skĺne, nedaleko jižního výběžku kopce Söderĺsen. Patří k nejstarším v celém Skĺne, jeho historie sahá až do čtrnáctého století. Současná hlavní budova ve stylu francouzské renesance byla postavena okolo roku 1880, ale pozůstatky původního hradu lze dodnes najít v podzemí, kde se zachovala vězeňská kobka.

To poslední je trošku přikrášlené. Nikdo vlastně neví, k čemu se komůrka ve sklepě používala. Ale David má pravdu, že vězeňská kobka zní mnohem lépe než špajz, to Thea připouští.

Dron se ještě o něco oddálí, aby byl vidět mechově zelený příkop obklopující ostrov, na němž zámek stojí. Na jihu alej, která spojuje zámek s hlavní silnicí. Na severu úzký kamenný most, který vede do zámeckého lesa. Na východě se rýsuje močál.

Zámek Bokelund stojí na ostrově obehnaném příkopem, který vznikl v sedmnáctém století přivedením vody z nedalekého močálu Tornaby, jednoho z největších mokřadů ve Skĺne, který je lokalitou Natura 2000 a pyšní se bohatou flórou i faunou.

Střih na jelena v protisvětle, kapradí, mech, vážku tančící nad stojatou vodou, hejno hus letících k modrému nebi.

Znovu dron. Další přelet, tentokrát shora dolů, opačným směrem než v prvním záběru, takže nakonec přistane na zámeckých schodech, kde právě stojí Thea a David.

Od roku 1996 zámek vlastní a spravuje Nadace Bokelund, zřízená hrabětem Rudolfem Gordonem, posledním soukromým majitelem zámku. Nadace Bokelund je unikátní projekt, jehož cílem je podporovat obec Tornaby a její obyvatele. Dotuje mimo jiné autobusovou linku a ordinaci obvodního lékaře, udílí stipendia. Také nedávno nechala restaurovat zámek a navrátila mu tak původní lesk.

Konec videa.

„Co myslíš?“ David se tváří dychtivě a zároveň nervózně. „Hned za to přijde ten rozhovor, který natočíme za chvilku.“

„Hezké,“ řekne Thea, ale hned toho zalituje, jakmile spatří Davidův obličej. „Profesionální,“ dodá. „Hodně profesionální.“

David se zatváří spokojeněji. Sklapne notebook a položí ho na kamennou balustrádu.

„Před chvilkou jsem to dostal od produkčního.“ Ukáže na drobného muže v kšiltovce, který stojí opodál a diskutuje s kameramanem a zvukařem. „Ještě to chce dopilovat a přidat hudbu, ale to až po rozhovoru. Podle mě to bude super. Jenom aby vydrželo počasí.“

Pohlédne neklidně na nebe. Na druhou polovinu dubna je horko, jarní slunce svítí, ale na obzoru se zvětšuje šedý pruh.

„Musí to být perfektní,“ zamumlá David. Patrně spíš sám k sobě než k ní.

Thea ho vezme za paži.

„Taky že bude, neboj.“

David přikývne a zmůže se na křivý úsměv. Má na sobě křídově bílý kuchařský úbor. Prošedivělé vousy pečlivě zastřižené podél linie čelisti, blonďaté vlasy sčesané dozadu.

Přijde k nim žena s taštičkou líčidel za opaskem.

„Pardon. Ještě vám přidám trochu pudru na čelo.“

„Jasně, samozřejmě.“

Maskérce je kolem třiceti, takže aspoň o patnáct let méně než Thee a Davidovi. Navíc je poměrně atraktivní. Ještě nedávno by David přepnul do okouzlujícího režimu. Nasadil by ten svůj sebejistý vlčí škleb, kterému se tak těžko odolává. Jenže David je nesvůj. Občas se bezděčně kouše do nehtu, až má špičku palce celou rudou, a maskérka má co dělat, aby se mu čelo nelesklo potem.

Žena se obrátí na Theu.

„Vy tam budete taky?“

„Ne,“ vpadne David. „Moje žena je trochu stydlivá.“

Mrkne na Theu, jako by jí chtěl dát znamení, že všechno je v pořádku. Že si to vyříkali a on respektuje, že ona v televizi být nechce. Thea však ví, že tak to není.

„Davide, můžete sem na chvilku?“ zavolá produkční.

Thea ustoupí ke zdi. Nejraději by se vytratila po schodech dolů a odplížila se domů, do domku kočího, co nejdál od kamer. Jenže televizní reportáž je pro zámek velká událost, takže musí být aspoň u toho a projevovat zájem.

„Jak to jde?“ ozve se za ní hlas.

„Dobře.“ Thea se snaží zakrýt překvapení. Davidova matka Ingrid má navzdory svým rozměrům spolehlivou schopnost přikrást se nepozorovaně. Je vysoká, něco přes metr sedmdesát pět, takže o víc než deset centimetrů vyšší než Thea. Rovná záda, široká ramena, vůbec v sobě nemá schlíplost, jaká se obvykle dostavuje s příchodem důchodového věku. Ocelově šedé vlasy zastřižené nakrátko, v očích pod brýlemi pronikavý pohled.

„Vypadá to, že počasí vydrží. Ještě že tak.“

Thea místo odpovědi přikývne.

„V kolik hodin zítra přijde doktorka Anderssonová?“ Náhlá změna tématu. Takhle Ingrid zkrátka funguje.

„V devět,“ odpoví Thea, ačkoli si je jistá, že Ingrid má její diář dávno v malíku.

„Provede tě po okolí. Ukáže ti ordinaci a vysvětlí ti, co a jak.“

Oznamovací věty, nikoli otázky.

„Hm.“

„Sigbritt Anderssonová je vynikající obvodní lékařka,“ pokračuje tchyně. „Znamená pro Tornaby mnoho.“

Thea čeká na výhrady, které visí ve vzduchu. A ty jako na objednávku přijdou.

„Ale Sigbritt byla vždycky zvědavá, už odmalička. Musíš si před ní dávat pozor na jazyk, jestli mi rozumíš. Zvlášť pokud jde o soukromé záležitosti.“

Ingrid se odmlčí na přesně tolik vteřin, aby mohla znovu zcela změnit téma.

„Slyšela jsem, že už nebereš prášky. To je dobře, že se lepšíš.“

Thea nic neříká. V duchu poděkuje Davidovi za tenhle přešlap.

„Ty a David se vzájemně potřebujete.“ Ingrid kývne směrem k svému synovi, jenž se baví s produkčním a s reportérem, který se s ním chystá natočit rozhovor. „Potřebujete možnost se zotavit. Uniknout všemu, co bylo dřív.“ Dál pokyvuje hlavou, aby dodala svým slovům důraz. „Mimochodem, dávám dohromady seznam hostů na generálku večeře. Škoda, že tví rodiče už nejsou mezi námi.“

Tohle nové téma působí nevinně, ale u Ingrid člověk nikdy neví.

„Jo,“ odpoví Thea. Tuhle lež má tak nacvičenou, že už ji ani nevnímá jako nepravdu.

Ingrid se dotkne její paže.

„Přece víš, že tě s Bertilem bereme jako vlastní dceru.“

To gesto Theu překvapí, přesně neví, co se od ní teď očekává, že řekne. S Davidem jsou sice spolu s přestávkami několik let, ale vzali se teprve loni v listopadu. Kolikrát se celkem setkala s tchyní a tchánem, to by nejspíš spočítala na prstech jedné ruky. A Ingrid Nordinová není člověk, který by běžně dával najevo city či uznání.

„Jak je dneska Bertilovi?“ vypraví ze sebe Thea.

„Dobře. Chtěl taky přijít, ale byl trochu unavený. Už budou začínat.“ Ingrid ukáže na televizní štáb.

David si stoupl na schodištipřesně do místa, kde skončilo video z dronu. Reportér je mladík s křídově bílými zuby a upnutým sakem. Na takovouhle reklamní reportáž působí příliš zkušeně. Sám si to zjevně takéuvědomuje, soudě podle jeho řeči těla a naštvaných pohledů, které občas vrhá na produkčního.

První otázka je jako vystřižená ze sportovních zpráv.

„Davide Nordine, povídejte! Jaký je to pocit, vrátit se domů po dvaceti úspěšných letech v roli kuchaře, šéfkuchaře a restauratéra ve Stockholmu?“

Thea zná odpověď předem. Nacvičovala s Davidem tenhle rozhovor skoro týden. Přesto je teď nečekaně nervózní.

„Samozřejmě fantastický,“ řekne David. „Zámek Bokelund je vynikající místo pro restauraci. Mám velkou radost, že můžu pozvednout svůj rodný kraj a skĺnské kulinářské tradice. Je to pro mě přirozený krok, po kterém jsem toužil spoustu let.“

Zakončí to úsměvem, z něhož zdánlivě čiší sebedůvěra. Tuhle část příběhu za žádnou cenu nesmí poplést. David je slavný syn své obce, který se vrací jako vítěz, aby sem nalákal turisty a letní hosty. Ne hospodský s pošramocenou pověstí, který musel v tichosti zavřít lokál a s ocasem mezi nohama utéct na jih.

„A za tímhle projektem stojíte vy a dva vaši kamarádi z dětství?“

Thea vydechne. Reportér se drží dohodnutých otázek.

I Davidovi se uleví. „Přesně tak. Jeanette Hellmanová a Sebastian Malinowski. Sebastian je jeden ze zakladatelů IT firmy Conexus a Jeanette má za sebou dlouhou kariéru ve finančním sektoru. Všichni jsme vyrostli v Tornaby a spatřujeme v restauraci příležitost částečně splatit dluh milovanému rodnému kraji.“

Au, au. Tuhle repliku mu napsal kdo? Snad ne ty, ma chčre?

Margaux se ozve zničehonic. Thea sebou trhne, potlačí nutkání se ohlédnout. Ví, že Margaux tam samozřejmě není. Ale má pravdu. To s tím milovaným rodným krajem už je prostě moc.

„Úžasná příležitost,“ odpovídá David na otázku, kterou Thea přeslechla. „Jsme nesmírně vděční Nadaci Bokelund za to, že zmodernizovala zámek a investovala do restaurace. Že nám umetla cestičku, abych tak řekl…“ Zasměje se.

Thea kradmo mrkne na tchyni, která se plně soustředí na rozhovor. David se nezmíní o tom, že předsedkyní nadace je ona. Že právě Ingrid má prsty skoro ve všem, co se v obci děje, včetně téhle reportáže.

David už si je jistější v kramflecích. Hlas nemá tak napjatý, úsměvy jsou čím dál spontánnější. Thea se trochu uvolní.

„Máte na zámku nějaká strašidla?“ slyší reportéra.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

1