Přeložila Lenka Uhlířová

CRUELLEST MONTH

Copyright © 2007 Louise Penny

From Sarah Binks by Paul Hiebert. © 1947 Oxford University

Press Canada. Reprinted by permission of the publisher.

‘Half-Hanged Mary’ from Morning In The Burned House.

© Margaret Atwood 1995. Reproduced with permission

of Curtis Brown Ltd, London.

Extract from ‘Epilogue’ by permission of The Society

of Authors, representative of the estate of John Masefield.

Excerpt from ‘The Second Coming’ by W. B. Yeats used

by kind permission of AP Watt Ltd on behalf

of Michael B Yeats.

Translation © Lenka Uhlířová, 2015

ISBN 978-80-242-5051-9

S láskou pro mého bratra Roba a jeho

úžasnou rodinu:

Audi, Kim, Adama a Sarah

JEDNA

Clara Morrowová klečela na voňavé mokré trávě obecního parčíku, pečlivě schovávala velikonoční vajíčko a myslela přitom na vyvolávání duchů, ke kterému se chystala hned po večeři. Odhrnula si z obličeje pramen vlasů, čímž si do zacuchaných kudrn vetřela kousky trávy, bahna a ještě něčeho hnědého, co pravděpodobně bahno nebylo. Všude kolem ní bloumali ostatní vesničané s košíčky pestrobarevných vajec, pro něž hledali ten nejlepší úkryt. Ruth Zardová seděla na lavičce uprostřed návsi, vajíčka házela nahodile kolem sebe, ale občas se napřáhla a trefila někoho do zátylku nebo do zadku. Na to, jak je stará a vyšinutá, má znepokojivě dobrou mušku, pomyslela si Clara.

„Přijdeš dneska?“ zeptala se jí Clara ve snaze odvést pozornost staré básnířky od monsieur Béliveaua, na něhož právě mířila.

„Děláš si srandu? Úplně mi stačí, jaká je to hrůza se živými, tak proč bych měla chtít ještě někoho vyvolávat z mrtvých?“

S těmi slovy Ruth trefila monsieur Béliveaua do zátylku. Naštěstí měl majitel místního koloniálu na hlavě tvídovou čapku a naštěstí k té bělovlasé tyrance na lavičce choval vřelé city. Ruth si svoje oběti vybírala dobře. Skoro vždycky to byli lidé, co ji měli rádi.

Dostat čokoládovým velikonočním vajíčkem obvykle není žádná velká pohroma, jenže tahle vejce nebyla čokoládová. Takovou chybu udělali jenom jednou.

Před několika lety, když se vesnička Three Pines poprvé rozhodla uspořádat na Velikonoční neděli velké hledání vajec, panovalo kolem celé akce ohromné vzrušení. Místní obyvatelé se sešli v Olivierově bistru, kde si nad drinky a plísňovým sýrem rozdělili sáčky s čokoládovými vajíčky, která se měla nazítří schovat. Vzduch plnilo óchání a áchání kořeněné špetkou závisti. Kéž by tak zase byli dětmi! Jim ale potěšení jistě přinese pohled na tvářičky vesnické drobotiny. A kromě toho, děti možná nenajdou všechna vajíčka, zvlášť ne ta schovaná za Olivierovým barem.

„To je nádhera.“ Gabri zvedl jednu maličkou, pečlivě vymodelovanou marcipánovou husu a pak jí ukousl hlavu.

„Gabri!“ Jeho partner Olivier vyškubl zbytek husy z Gabriho masité dlaně. „Jsou pro děti.“

„Ty ji chceš jenom pro sebe.“ Gabri se obrátil k Myrně a zašeptal tak, aby ho všichni slyšeli: „Bezva nápad, teplouši nabízejí dětem čokoládu. Liga mravnosti ať bije na poplach.“

Blonďatý, stydlivý Olivier zrudl jako rak.

Myrna se usmála. Sama vypadala jako olbřímí velikonoční vajíčko: černá a vejčitá, zabalená do jásavě barevného fialovorudého kaftanu.

Většina maličké vesničky se v bistru tísnila podél dlouhého barového pultu z leštěného dřeva, i když někteří už sebou stačili plácnout do pohodlných starých křesel, rozestavěných po místnosti. Všechno tu bylo na prodej, Olivierovo bistro totiž sloužilo zároveň jako starožitnictví. Diskrétní cedulky tu visely ze všeho včetně Gabriho, když se zrovna cítil nedoceněný a nedochválený.

Byl začátek dubna, v otevřených krbech vesele praskal oheň a vrhal teplé světlo na podlahu ze širokých borových fošen posetých jantarovými skvrnami, které na nich zanechalo slunce a čas. Lokálem s odhalenými masivními trámy se bez námahy proplétaly servírky, nabízely nápoje a měkký, napůl tekoucí sýr brie z farmy monsieur Pagého. Bistro stálo v samém srdci starobylé quebecké vesničky, hned na okraji návsi. Po obou stranách se z něj propojovacími dveřmi dalo vejít do dalších obchodů, svírajících vísku ve stařičkém cihlovém objetí. Smíšené zboží monsieur Béliveaua, pekařství U Sarah, pak bistro a nakonec Myrnino knihkupectví a antikvariát v jednom. Kam až paměť všech sahala, stály na vzdálenějším konci návsi tři mohutné, pokroucené borovice jako tři mudrcové, kteří našli, co hledali. Z vesnice paprskovitě vybíhaly čtyři prašné silničky, aby se vzápětí v serpentinách vnořily do hor a do lesů.

Ovšem samotná víska Three Pines byla docela zapomenutá. Čas kolem ní proplouval, vířil se, tu a tam do ní i narazil, ale nikdy nezůstal dlouho a nikdy po sobě nezanechal moc velké stopy. Po stovky let se vesnice choulila v klínu rozeklaných kanadských hor, chráněná, ukrytá, zřídkakdy nalezená. A když už ji někdo našel, tak vždycky náhodou. Občas znavený poutník vyšplhal na kopec a podíval se dolů, jen aby se pod ním jako bájné údolí Šangri-La zjevil vlídný kroužek starých domů. Některé chaloupky byly z omletých kamenů, postavené osadníky, kteří čistili zemi od hluboce kořenících stromů a hřbet lámajících balvanů. Jiné z červených cihel, vybudované loajalisty věrnými britské Koruně, když hledali bezpečné útočiště. Další zas měly příkré plechové střechy, úzké lomenice a široké verandy tradičních domků frankofonních Quebečanů. A přes náves nabízelo Olivierovo bistro café au lait, čerstvě upečené croissanty, hovor a vlídnou společnost. Jakmile vísku Three Pines někdo jednou našel, už na ni nikdy nezapomněl. Ale nacházeli ji jen lidé, co se ztratili.

Myrna se podívala na svou kamarádku Claru a ta na ni vyplázla jazyk. Myrna vyplázla svůj. Clara protočila panenky, Myrna jí to oplatila a usadila se vedle Clary na měkkou pohovku naproti krbu.

„Nekouřila jsi zase zahradní mulč, když jsem byla v Montrealu, že ne?“

„Tentokrát ne,“ zasmála se Clara. „Máš něco na nose.“ Myrna se ohmatala, něco našla a začala to zkoumat. „Hm, buď je to čokoláda, nebo kousek kůže. Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Strčila si to do pusy.

„Bože můj,“ zašklebila se Clara. „A to se divíš, proč nemáš chlapa.“

„Já se nedivím,“ usmála se Myrna. „Nepotřebuju chlapa, aby mě naplnil.“

„Ale? Vážně? A co Raoul?“

„Ach, Raoul,“ opáčila Myrna zasněně. „Ten byl sladký.“

„Byl to gumový medvídek,“ přisvědčila Clara.

„Naplnil mě,“ prohlásila Myrna. „A pak ještě další.“ Poplácala se po břiše, rozměrném a velkorysém stejně jako sama Myrna.

„Koukněte se na tohle,“ prořízl se hovorem hlas ostrý jako nůž.

Ruth Zardová stála uprostřed bistra, ve zdvižené ruce čokoládového zajíce, jako by to byl granát. Sestával z hutné hořké čokolády, uši měl ostražitě našpicované a obličej tak realistický, že Clara napůl čekala, kdy zacuká jemnými sladkými vousky. V packách držel košíček upletený z bílé a mléčné čokolády a v tom košíčku ležel asi tucet krásně nazdobených cukrových vajíček. Vypadalo to rozkošně a Clara se jen modlila, aby s tím Ruth po někom nemrskla.

„To je zajíček,“ zavrčela stará básnířka.

„Ty jím taky,“ řekl Gabri Myrně. „Vypěstoval jsem si na nich závislost, ušáci jsou silně návykoví.“

Myrna se zasmála, ale okamžitě toho zalitovala. Ruth se k ní otočila a zpražila ji pohledem.

„Ruth, pusť ho.“ Clara vstala a opatrně k ní vykročila. Ve zdvižené ruce třímala jako návnadu skotskou svého manžela Petera. „Ten zajíček není pro tebe.“

Takovou větu ještě nikdy předtím nevyslovila.

„Je to zajíc,“ zopakovala Ruth, jako by mluvila k retardovaným dětem. „Co s ním má společného tohle?“

Ukázala na vajíčka.

„Odkdy mají zajíci vejce?“ nedala se zviklat Ruth s pohledem upřeným na zmatené vesničany. „To vás nikdy nenapadlo, co? Kde je asi vzal? Nejspíš od čokoládových slepic. Ten ušák musel ukrást vajíčka sladkým slepičkám, co teď zoufale hledají svoje dětičky.“

Legrační bylo, že zatímco stará básnířka mluvila, Clara si opravdu představovala čokoládové slepičky, jak horečně pobíhají a hledají svoje vajíčka. Ukradená velikonočním zajíčkem.

S těmi slovy upustila Ruth čokoládového ušáka na podlahu, kde se rozbil na kusy.

„Můj ty bože,“ vyjekl Gabri a utíkal tu spoušť sebrat z podlahy. „Ten byl pro Oliviera.“

„Vážně?“ zeptal se Olivier, který zapomněl, že ho sám kupoval.

„Jsou to divné svátky,“ odtušila Ruth zlověstně. „Nikdy jsem je neměla ráda.“

„A teď je to oboustranné,“ prohlásil Gabri. Rozbitého zajíčka držel jako poraněné zbožňované děcko. Je tak něžný, pomyslela si Clara, ne poprvé. Gabri byl tak velký a hřmotný, že se snadno zapomínalo, jak citlivý je. Až do okamžiků, jako byl tenhle, kdy láskyplně choval umírajícího čokoládového zajíčka.

„Vždyť jak slavíme Velikonoce?“ nedala se Ruth, vytrhla Claře Peterovu skotskou a obrátila ji do sebe. „Hledáme vajíčka a cpeme se teplými bochánky s křížkem navrchu.“

„Mais, chodíme i ke Svatému Tomáši,“ namítl monsieur Béliveau.

„Do pekařství k Sarah chodí víc lidí, než se kdy ukázalo v kostele,“ odpálila ho Ruth. „Pak si koupí pečivo, co má na sobě mučicí nástroj. Vím, že si myslíte, kdovíjak nejsem bláznivá, ale možná jsem tady jediná příčetná.“

S tou znepokojivou poznámkou se dobelhala ke dveřím a pak se otočila nazpět.

„Nedávejte dětem ven ta čokoládová vajíčka. Něco se s nimi stane.“

A jako plačící prorok Jeremjáš měla pravdu. Něco se s nimi stalo.

Nazítří ráno všechna vajíčka zmizela. Našly se jen staniolové a celofánové obaly. Nejdřív vesničané ze sabotování celé akce podezírali starší děti, možná dokonce i Ruth.

„Koukněte na tohle,“ řekl Peter a zvedl rozcupovanou krabičku od čokoládového zajíčka. „Stopy po zubech. A drápech.“

„Takže to byla Ruth,“ prohlásil Gabri, vzal si krabičku a začal ji studovat.

„Podívejte, tady.“ Clara se rozběhla za papírkem, který po návsi hnal vítr. „Koukejte, tenhle je taky úplně roztrhaný.“

Po dopoledni stráveném hledáním obalů od velikonočních vajíček a uklízením nepořádku se většina místních dovlekla zpátky k Olivierovi, aby se ohřáli u ohně.

„No vážně, copak jste nevěděli, že to přijde?“ zeptala se Ruth Clary a Petera nad obědem v bistru.

„Připouštím, že to asi bylo nabíledni,“ zasmál se Peter, když zakrojil do zlatavého croque-monsieur, v němž zapečený drobivý croissant a šunku uzenou v krustě z javorového sirupu taktak držel pohromadě rozteklý camembert. Okolo něj pobíhali nervózní rodiče a snažili se uplatit své plačící děti.

„Včera v noci tu muselo žrát velikonoční vajíčka snad každé divoké zvíře z okruhu několika kilometrů,“ prohlásila Ruth, zatímco pomalu točila kostkami ledu ve své skotské. „Lišky, mývalové, veverky…“

„A medvědi,“ dodala Myrna, když přisedla k jejich stolu. „Ježíši, to je dost děsivá představa. Všichni vyhladovělí medvědi, co vylezou z doupat a po zimním spánku šílí hlady.“

„Představte si to překvapení, když najdou čokoládová vajíčka a zajíčky,“ přisadila si Clara mezi sousty krémové polévky z mořských plodů, v níž plavaly kousky lososa, mušlí a garnátů. Popadla křupavou bagetu, kousek z ní ukroutila a začala si ji mazat Olivierovým speciálním sladkým máslem.

„Medvědi nejspíš museli žasnout, co se to stalo za zázrak, zatímco spali.“

„Ne všechno, co povstane, je zázrak,“ odtušila Ruth, když zvedla oči od zlatavé tekutiny, svého oběda, a podívala se členěnými okny ven. „Ne všechno, co se vrací zpátky k životu, má žít. Tohle je divná roční doba. Jeden den prší, druhý den sněží. Všechno je nejisté. Nepředvídatelné.“

„Každé roční období je nepředvídatelné,“ oponoval Peter.

„Na podzim hurikány, v zimě sněhové bouře.“

„Ale tím jen dokazuješ, co jsem měla na mysli,“ prohlásila Ruth. „Můžeš říct, co hrozí. V jiných ročních obdobích všichni víme, co můžeme čekat. Ale na jaře ne. Na jaře bývají nejhorší záplavy. Lesní požáry, vražedný mráz, sněhové bouře i sesuvy bahna. Příroda je úplně pomatená. Může se stát cokoli.“

„Na jaře ale bývají i nejnádhernější dny,“ namítla Clara.

„Pravda, zázrak znovuzrození. Říká se, že na té myšlence staví všechna náboženství. Ale některé věci je lepší nechat pohřbené.“ Stará básnířka vstala a dopila skotskou. „Ještě to neskončilo. Medvědi se vrátí.“

„Já bych se taky vrátila,“ opáčila Myrna, „kdybych najednou našla vesnici vyrobenou z čokolády.“

Clara se usmála, ale oči nespouštěla z Ruth, z níž projednou nevyzařoval vztek ani rozladěnost. Místo toho Clara zachytila něco mnohem znepokojivějšího.

Strach.

DVĚ

Ruth měla pravdu. Medvědi se vraceli každé Velikonoce a hledali čokoládová vajíčka. Samosebou žádná nenašli, tak to po pár letech vzdali a místo toho se drželi v okolních lesích. Místní se rychle naučili nevydávat se v době Velikonoc na dlouhé procházky a vždy dbali na to, aby se za žádných okolností nedostali mezi novorozené medvídě a jeho matku.

Je to všechno součást přírody, říkala si Clara. Ale bodavý strach hlodal dál. Tohle si na sebe nějak přivolali sami.

Teď byla Clara znovu na všech čtyřech, tentokrát s jedním z krásně ozdobených dřevěných vajíček, kterými nahradili ta opravdová. Byl to nápad Hanny a Roara Parraových, jejichž příbuzní pocházeli z Čech a malování kraslic měli v malíku.

Přes zimu Roar vyřezával ze dřeva vajíčka a Hanna je pak dávala komukoli, kdo měl zájem je malovat. Zanedlouho už se o ně hlásili lidé z celého jižního Quebeku. Školní děti je zdobily v rámci výtvarné výchovy, rodiče v sobě objevovali dřímající talent, prarodiče malovali scény ze svého mládí. Během dlouhé quebecké zimy všichni zdobili kraslice a na Velký pátek je začali schovávat. Jakmile nějaké dítě jednu našlo, dostalo výměnou za ten dřevěný poklad opravdové vajíčko. Tedy vlastně čokoládové.

„Pojďte se podívat,“ zavolala Clara zpoza rybníčku na návsi. Monsieur Béliveau a Madeleine Favreauová došli až k ní. Monsieur Béliveau se sehnul, jeho dlouhé štíhlé tělo se téměř zlomilo v půli. Ve vysoké trávě tam leželo hnízdo s vajíčky.

„Jsou opravdová,“ zasmál se a rozhrnul trávu, aby je ukázal Madeleine.

„To je nádhera,“ vydechla Mad a natáhla ruku.

„Mais, non,“ zarazil ji. „Jejich máma by je potom nechtěla, kdyby ses jich dotkla.“

Mad rychle ruku stáhla zpátky a se zářivým úsměvem se podívala na Claru. Clara měla Madeleine vždycky ráda, i když se moc dobře neznaly. Mad tu bydlela jen několik let, byla o pár let mladší než Clara a plná života. Se svými krátkými tmavými vlasy a inteligentníma hnědýma očima oplývala přirozenou krásou a vždycky se zdálo, že si ohromně užívá. A proč ne, napadlo Claru. Po tom, čím si prošla.

„Co je to za vejce?“ zeptala se Clara.

Madeleine se zašklebila a zvedla ruce. Neměla tušení. Monsieur Béliveau se znovu ladně složil napůl. „Slepičí nejsou. Trop grand. Možná kachní nebo husí.“

„To bude švanda, rodinka přímo na návsi,“ prohodila Madeleine a otočila se ke Claře. „V kolik je ta seance?“

„Ty přijdeš?“ Claru to překvapilo, ale zároveň i potěšilo.

„Hazel taky?“

„Ne, Hazel to odmítla. Zítra ráno má přijet domů Sophie a Hazel říká, že musí vařit a uklízet.“ Madeleine se k ní spiklenecky naklonila. „Myslím, že ve skutečnosti se spíš bojí duchů. Ale monsieur Béliveau slíbil, že přijde.“

„Musíme být vděční, že se Hazel rozhodla místo toho vařit, protože nám udělala úžasné zapečené těstoviny se sýrem,“ dodal monsieur Béliveau.

To je celá Hazel, napadlo Claru. Pořád se stará o ostatní. Clara měla trochu obavy, že lidi Hazeliny velkodušnosti zneužívají, zvlášť její dcera, ale zároveň si uvědomila, že jí do toho nic není.

„Ale my máme před večeří ještě spoustu práce, mon ami.“ Madeleine k monsieur Béliveauovi vyslala zářivý úsměv a zlehka ho pohladila po rameni. Starý pán se usmál. Úsměv na jeho obličeji neviděli od chvíle, kdy mu umřela žena, ale teď se usmál a Clara hned měla další důvod mít Madeleine ráda. Sledovala, jak v záři dubnového slunce odcházejí s košíčky velikonočních vajec a mladičké, křehounké paprsky dopadají na mladý, křehký vztah. Vypadalo to, že monsieur Béliveau, štíhlý, vysoký a trochu shrbený, má teď o něco pružnější krok.

Clara vstala, protáhla si své osmačtyřicetileté tělo a pak se rozhlédla kolem sebe. Vypadalo to tam jako pole zadnic. Všichni místní v předklonu schovávali kraslice. Clara si přála mít po ruce skicák.

Na Three Pines rozhodně nebylo nic odvázaného, experimentálního ani ulítlého. Chybělo tu snad všechno, na čem Claře záleželo, když před pětadvaceti lety absolvovala akademii výtvarných umění. Nic tady nebylo „vydesignované“. Naopak se zdálo, že vesnice si vzala příklad z těch tří borovic na návsi a během času prostě vyrostla ze země.

Clara se zhluboka nadechla voňavého jarního vzduchu a zahleděla se na domek, který sdílela s Peterem. Byl cihlový s dřevěnou verandou a od návsi ho oddělovala kamenná zídka. Od branky se mezi několika právě rozkvétajícími jabloněmi vinula ke vchodovým dveřím klikatá pěšinka. Pak Clara přelétla pohledem ostatní domy obklopující náves, solidní a formované prostředím, stejně jako obyvatelé Three Pines. Místní už přestáli vichřice i války, ztrátu a žal. A vzešlo z nich společenství plné nezměrné laskavosti a soucitu.

Clara to milovala. Domky, obchůdky, náves, trvalkové záhony, a dokonce i hrbolaté cesty. Líbilo se jí, že Montreal je odsud méně než půldruhé hodiny jízdy autem a americká hranice co by kamenem dohodil. Ale víc než to všechno milovala lidi, kteří dnešek stejně jako každý jiný Velký pátek trávili schováváním dřevěných vajíček, aby pak děti měly co hledat.

Tentokrát byly Velikonoce pozdě, skoro až na konci dubna. S živly neměli vždycky takové štěstí. Přinejmenším jednou se na Velikonoční neděli vesnice probudila do čerstvé nadílky mokrého jarního sněhu, který zasypal křehká poupátka i kraslice. Často bývala lezavá zima, kdy obyvatelé Three Pines museli každou chvíli zabíhat do Olivierova bistra a zahřívat si zmrzlé prsty o hrnky se svařeným ciderem nebo horkou čokoládou.

Dnes ale ne. Dnešní dubnový den měl svůj půvab. Byl to dokonalý Velký pátek, teplý a slunečný. Sníh už roztál, dokonce i ve stínu, kde se zpravidla držel déle. Tráva začala růst a stromy věnčila svatozář z té nejněžnější zelené, jako by se aura Three Pines najednou zviditelnila, celá ze zlatého světla s mihotavými zelenými okraji.

Ze země už se začaly drát hlavičky tulipánů a zanedlouho celou náves zaplaví jarní květy – veselé hvězdičky sněženek a narcisů, temně modré hyacinty a hyacintovce, zvonky konvalinek, které naplní vesnici vůní a radostí.

Dnes Velký pátek voněl vlhkou hlínou a přísliby. A možná i několika žížalami.

„Je mi jedno, co řekneš, já tam nejdu,“ zaslechla Clara naléhavý, ostrý šepot. Znovu se přikrčila za vysokou trávou u rybníčku. Jeho původce neviděla, ale došlo jí, že musí stát hned za trsem trávy. Byl to ženský hlas, mluvil francouzsky, ale tak napjatým, rozčileným tónem, že dotyčnou nedokázala identifikovat.

„Je to jenom seance,“ řekl mužský hlas. „Bude to legrace.“

„Proboha, vždyť je to svatokrádež! Seance na Velký pátek?“ Nastalo ticho. Claře to celé bylo dost nepříjemné. Nejen kvůli tomu, že někoho tajně poslouchala, ale navíc už ji do nohou začínaly brát křeče.

„Ale no tak, Odile. Vždyť ani nejsi věřící. Co se může stát?“ Odile? pomyslela si Clara. Znala jedinou Odile – Odile

Montmagnyovou. A ta je – Žena znovu zasyčela:

„Každé zimy omrzliny

i bacily v předjaří

smutek vetknou do tváří

kojence i stařešiny.“

Následovalo ohromené ticho.

– vážně hodně špatná básnířka, dokončila Clara svou myšlenku.

Odile přednášela obřadně, jako by ta slova nesla ještě jiné poselství než jen výpověď o jejích básnických schopnostech.

„Dám na tebe pozor,“ řekl muž. Clara teď už věděla, kdo to je. Odilin přítel Gilles Sandon.

„Proč tam ve skutečnosti chceš jít, Gillesi?“

„Jen pro zábavu.“

„Protože tam bude ona?“

Konec ukázky

Table of Contents

JEDNA

DVĚ