přeložil Jiří Jaňák

Copyright ©2018 by Roger Levy

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright ©2020 for 2020  for Cover  by Julia Lloyd

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6883-5

Věnováno Tině, Georgii a Alexovi

J e d n a

A L E F

Vítejte v AfterLife.

Zvolili jste subjekt [xx] (omezený přístup)

Jméno subjektu: Alef Selsior

Stav subjektu: nespecifikován. Fyzický stav – rigor vitae. Žádné významné trauma. Žádné významné onemocnění. Vědomý stav – hypersomnie.

Zvláštní poznámka: Subjekt nezpůsobilý k hlasování. Tento Život je nedokončený a přístupný pouze za účelem výzkumu. Momentálně není přístupný programy náhodného vyhledávání AfterLife.

Prosím zvolte kritéria přehledu:

Celý život/Význačné události?

Děkujeme, že jste zvolili Význačné události.

V časovém sledu/Náhodný sled?

Děkujeme, že jste zvolili V časovém sledu.

S vhledy/bez vhledů?

Děkujeme, že jste zvolili S vhledy.

Potvrďte kritéria přehledu.

Děkujeme, že jste zvolili život Alefa Selsiora, Význačné události, V časovém sledu a S vhledy.

S i g E v 1  A r k e s t r a

Jmenuji se Alef Selsior. Jsem jedináček.

Narodil jsem se a vyrostl ve vesnici, spadající do vyhrazené komunity na planetě Gehenna. Vesnice se jmenovala JerSalem. Můj otec Saul byl statistikem malé binární konzultantské firmy. Marita, má matka, zpívala v kostelním sboru a pekla sušenky.

Na život před příjezdem Pellonhorca a jeho matky nemám mnoho vzpomínek. Nejspíš za to může můj nízký věk – dorazil, když mi bylo teprve osm – ale podle mě je hlavním důvodem fakt, že nám do života vpadl jako učiněná bouře, jež změnila vše kolem nás a uvrhla minulost do hlubokého stínu.

Jednou z mála vzpomínek před příjezdem Pellonhorca je má návštěva vystoupení arkestry v Gehenně. Vzpomínal jsem na onu událost již tolikrát, že se cítím zároveň mladý i starý, moudrý a naivní – i když po zralé úvaze musím konstatovat, že jsem se odjakživa cítil takto.

Strávili jsme na cestě celý den, jen abychom mohli v městské katedrále slyšet arkestru hrát. S výjimkou ukolébavek, církevních písní a koled se v Gehenně hudba nijak zvlášť nepěstovala, a celá planeta byla samozřejmě chráněna před Písní, již naši duchovní zvali pornoverzem. Arkestrální hudba pro nás tedy byla novinkou. Samozřejmě mohli během pobytu v Gehenně hrát pouze náboženské skladby. Chvalozpěvy a koledy.

Do města jsme cestovali autobusem. Tolik jsem se těšil, že jsem se na modlitby před startem soustředil jen stěží a drmolil je zcela bez zápalu. Díky tomu se dodnes pamatuji na pocit zodpovědnosti, který mě zalil ve chvíli, kdy jsme vlétli do turbulence. Také si dobře pamatuji obviňující pohled, jímž mě zpražil farář, jenž s námi letěl. Věděl jsem, že by vina za případnou havárii padla na mě, ale neřekl ani slova a já zbytek letu strávil v horečných modlitbách.

Ve městě jsme si dopřáli plavbu flycyklem po řece. Nikdy jsem flycyklem necestoval, ani se neplavil po řece, ale pamatuji si pouze zbožné přání, ať kryt kabiny vydrží tlak vířících plynů a ať se nepotopíme do bahenných hlubin pekelných.

Katedrála byla rozlehlý stadion. Jinde v Systému byla podobná místa užívána ke sportovním kláním. Já už katedrálu viděl na obrázcích doma i v kostele, ale sedět na tribunách s desetitisíci souvěrci mi připadalo jako nanebevzetí. Náš malý jersalemský kostelík by se bez potíží vešel na rozlehlé hřiště a ještě by kolem zbyl pruh trávníku dost široký na to, abych jej nedokázal přehodit. Ohromný stadion byl otevřen nebesům a nad námi tančila v hrůzném tangu mračna, svůdně zvoucí k ďábelským myšlenkám na nejhorší. Držel jsem zrak sklopený tak, jak mě učili. Dobře jsem rozeznával místa, kde na hřišti normálně stály hranice: vypálené kruhy trávy nemohly nikoho nechat na pochybách. Při čekání na arkestru nám na obrazovkách krátily dlouhou chvíli záznamy historických doznání. Doznání odpadlictví, doznání modlářství, kacířství a tu a tam se našlo i provinění proti světským zákonům.

Dnes na onen den myslím a nemůžu tomu uvěřit. Podivné. Dětství před příjezdem Pellonhorca považuji za čas nevinnosti. Gehenna sama byla známa jako nevinná planeta, a kněží její neposkvrněnost zapáleně hájili.

Ale co je nevinnost? Může být nevinný ten, kdo sleduje okolní svět? Může být nevinný ten, jenž zavírá oči před životem?

Mohu s ohledem na minulé dny a činy být nevinný já sám? A kdo mě může soudit? Bez porozumění nemůže být soudu.

Katedrálu jímala dechberoucí atmosféra. Zaléval nás úžasný pocit sounáležitosti. Seděl jsem mezi rodiči na horní tribuně a držel je za ruce. Matčina tvář zrůžověla, otcovy oči zářily. Já zíral okouzleně na hřiště. Jak podivné bylo vidět dole na trávě někoho jiného než odsouzence! Vzduch rozechvívaly nesourodé tóny laděných nástrojů. Dokonce i po takové době si jasně vybavuji nádhernou nahodilost a absenci řádu všech not a akordů. Svobodu.

Kazatelna na protějším konci hřiště byla tak daleko od našich sedadel, že jsme si div nevykroutili krk ve snaze lépe vidět. Kázání měl onoho dne vést otec Sheol. Stál tam s rozepjatýma rukama.

Byl mezi věřícími legendou: na prahu padesátky, ale stále ještě plný pekelného ohně. Hlas byl podivně odloučen od pohybu rtů, jako by k nám promlouval z nebes.

„Vítejte,“ zahřměl nám v ústrety.

Odpověděli jsme ohlušujícím rykem. Stadion zachvátilo veselí.

„A vítám i Amadeovu arkestru.“

Jméno vyslovil s nebývalou pečlivostí. Na Gehenně měla jména značnou váhu, a před vydáním povolení k přistání arkestry byla podobnost jména Amadeus a Asmodeus poměrně dlouho diskutována. Členové arkestry přestali s laděním a uklonili se celému shromáždění na výraz díků za přívětivé uvítání.

Kněz pokračoval: „Přišli jsme dnes sdílet nádheru bohabojnosti. Jsme zde, abychom si připomněli pokušení nebeské, odvetu pekelnou, utrpení každodenního bytí a odměnu v nebytí. Gehenna vítá Amadeovu arkestru a připomíná jí bohabojnost!“

Několik umělců již opět ladilo nástroje. Jakmile však všechny obrazovky kolem ztmavly, překvapeně ustali.

Otec Sheol pokračoval: „Dnes Gehenna nevítá jen Amadeovu arkestru, ale také se k nám upírají oči Vyšších světů.“

Dle reakce lidí kolem mne jsem usoudil, že je novina zaskočila. Samozřejmě jsem viděl dostupné záznamy celé události. Otec Sheol vypadá malý a jeho hlas je chabý. Pokaždé, když zopakuje jméno arkestry, vyslovuje je více a více jako Asmodeus. Asmodeus je jedním z mnoha jmen Ďábla.

Proč by otec Sheol a jeho klér povolil Vyšším světům (jak jsme říkali zbytku Systému) nahlížet sem k nám? Vyšší světy byly Ďáblovými přisluhovači; a teď umožní vstup z Gehenny do pornoverzu? Jaký hřích tu kdo páchá?

Katedrálou se neslo reptání, neboť všichni si mysleli totéž. Proč vpouštět pornosféru do nejsvětějšího z nejsvětějších míst?

Temnota na obrazovkách postupně bledla, až ustoupila novým výjevům. Nešlo však o obvyklá doznání. Obrazovky ukazovaly odplaty.

Čím dál divnější. Obvyklá upálení jednotlivých hříšníků vystřídala masová odsouzení do jam pekelných. Na obrazovkách stály davy třesoucích se mužů, žen a dětí, vyčkávajících na hřišti okamžiku, kdy se jim pod nohama otevře propadlo.

Říkal jsem si, jak strašně nemístně se musí na tomto hřišti nyní cítit hudebníci arkestry. Záběry na obrazovkách však ukazovaly jen chvíle před otevřením jam, a dnes už vím, že umělci neměli sebemenší potuchy o významu záběrů i o tom, co následovalo těsně po střihu. Gehenna pro ně znamenala pouhou možnost hrát před početným, novým publikem na jedné ze dvou uzavřených planet – druhá z nich je tajemná (ba přímo zoufale posedlá utajením, neboť nechce prozradit okolnímu Systému ani své jméno) nevyřčená planeta – a zároveň před očima celého Systému.

Na kazatelně bylo lze spatřit malou olověnou truhličku, lemovanou zlatem. Nad ní se tyčil otec Sheol, jenž se krátce odmlčel. Všichni dobře věděli, co se v ní skrývá. Otevírala se jen jednou do roka, a onen den ještě nenastal.

Sheol sklonil hlavu, krátce spojil ruce v modlitbě a pak si protáhl prsty. Nasadil si pár tlustých černých rukavic a natáhl si dlouhé, olověné manžety vysoko nad lokty. Pak se opřel o vypouklé víko truhličky. Dlouze se nadechl a zavřel oči.

My ani nedutali.

Jediným hladkým pohybem naučeného rituálu otevřel otec Sheol truhličku, sáhl dovnitř, vytáhl ruce a nechal víko padnout zpět.

Vysoko zvedal nad hlavu knihu, zatímco shromážděný dav bouřil nadšením. Katedrála se otřásala v základech silou našeho souhlasu. Třímal v rukou Autorizovanou verzi Blable svaté. Zářila v knězových chráněných rukách a plnila širé okolí bázní. Otec Sheol stál v její nelítostné záři a když o několik ohlušujících sekund později jásot utichl, všichni si tiše posedali a zatajili dech. Pouze členové arkestry nedokázali pochopit význam toho, co vidí.

Slyšel jsem dav skandovat odpočet, a já počítal s nimi. Bylo to stejně přirozené jako dýchání.

Tři, čtyři…

Dokonce i já věděl, že světlo Blable svaté je smrtelné.

„Na Gehenně věříme,“ zahromoval otec Sheol.

Hudebníci arkestry nehnutě přihlíželi. Vycítili, že se před jejich zraky odehrává něco výjimečného. Viděli jasnou záři Blable, odrážející se od knězových tváří.

Sedm, osm, devět…

Otec Sheol dál držel knihu vysoko nad hlavou. Upíraly se na ni oči pornoverza, takže kázal s patřičným zápalem. Ukazoval Vyšším světům nezměrnou sílu naší víry.

Pak Blabli spustil k zemi a my si oddechli. Než ji však uzavřel zpět do olověné truhlice, přitiskl znenadání své nechráněné rty k vazbě a dlouze knihu políbil. Teprve pak ji bezpečně uschoval. Nakonec poslal vzdušný polibek k hudebníkům arkestry. Od popálených úst, pokrytých puchýři, mu stoupal kouř.

Co tím mínil? Na Gehenně mělo vše svůj smysl, který bylo třeba odhalit. Jenže my neměli na rozvahy čas, neboť arkestra spustila své představení.

Okamžitě jsem na otce Sheola zapomněl. Připadal jsem si jako v nebi. Uchvátila mne mocná vlna vzletné, oslnivě krásné hudby. Stoupající a klesající tóny, jemné variace a – ani dnes to nedokážu úplně popsat. Jejich předchozí vystoupení jsem slyšel snad tisíckrát, hříden za hřídenem, kam až má paměť sahá. Ale ono vystoupení bylo něčím výjimečné. Úžasné a strašlivé.

Seděl jsem a snažil se navždy uložit do paměti jeho jednoduchost a složitost, ale nakonec jsem toho nechal, zavřel oči a nechal se jen unášet.

Pokračující koncert plnil mé nitro čímsi dříve nikdy nepoznaným. Uvědomil jsem si, že hledím vzhůru do nebes. Bezmyšlenkovitě jsem zíral na oblaka a viděl v nich ohromné, nádherné tvory plující majestátně oblohou a prosvětlované dalekým světlem.

Hudba mne naplňovala a ani nevím, jak dlouho jsem zíral na nebesa. Nakonec mě však probrala prudká a bolestivá rána do zátylku. Na pár vteřin se mi zatočila hlava. Vylekaně a ublíženě jsem se otočil. Zaostřil jsem pohledem na muže, který mě udeřil a nyní ještě zasyčel: „Prostopášníku! Dívej se k zemi!“

Onen úder v mém nitru něco přepnul, protože mi hudba najednou v uších zněla mdle a nevýrazně. Stále jsem naslouchal, ale jinak. Myslím, že mě nikdy předtím v životě nikdo neuhodil. Rozhodně ne mí rodiče. Ale onomu násilníkovi přesto nic neřekli. Jen se na sebe podívali a nechali to být.

Podivné. Myslel jsem, že přehrávám vzpomínku na prostý život před Pellonhorcovým příjezdem, na život bez bolesti a zmatku. A přesto jsem zneklidněn.

Hudba skončila.

Zatímco jsme čekali, až otec Sheol dokončí bohoslužbu, matka se mě zeptala, zda se mi koncert líbil. Odpověděl jsem, že ano. Jako bych svůj hlas slyšel poprvé. Podívali jsme se jeden druhému do očí. Dnes si uvědomuji, že matka v mém nitru tehdy postřehla změnu.

Otec si ničeho nevšiml. Usmál se na nás a řekl: „To je dobře!“ A když se na své místo na pódiu navrátil otec Sheol, dodal ještě: „Zajímavé. Smyčce tvořily sedmnáct celých osm desetin procenta arkestry.“

To pro něj bylo typické. Jeho mozek už tak byl prostě nastavený. Kdykoli něco podobného utrousil, matka se na mě po straně ohlédla a udělala obličej. Chtěla tím říct, že nebyl jako my ostatní, ale tehdy poprvé jsem jí plně porozuměl. Na druhou stranu jsme podobné grimasy sdíleli s otcem za matčinými zády také, protože byla úplně jiná než my dva.

Správně jsem otci odpověděl:

„Všiml sis, že smyčce odehrály třicet osm celých dvacet pět setin procenta všech not v koncertu?“

Otec zamrkal a mírně překvapeně opáčil: „Ano.“

Pak však jeho pozornost, i pozornost všech lidí v katedrále, upoutal otec Sheol.

„Dnešní den si budeme všichni pamatovat,“ spustil kazatel. „Gehenna bude i nadále silná, zůstane jasným majákem víry, neposkvrněným špinavým zrakem Vyšších světů.“

Bylo zjevné, že tohle hudebníci arkestry nečekali. Skládali své nástroje a hovořili mezi sebou, ale po tomto úvodu zaváhali.

„Asmodeova arkestra –“ tentokrát pečlivě nevyslovil slovo Amadeus, „– nám dnes všem udělila cennou lekci. Lekci, na niž by Vyšší světy raději neměly zapomenout.“

Otec Sheol pozvedl cosi v ruce.

Tentokrát to nebyla Blable; záběry na obrazovkách v detailu ukázaly, že drží černou kouli. Táhlo.

Shromážděné publikum začalo sténat. Matka zalapala po dechu. Hudebníci přestali s balením, neboť vycítili, že se začíná odehrávat cosi, co nechápou.

V duchu jsem provedl procentuální výpočty založené na různých způsobech, jakým projevili své znepokojení, a výsledky zaokrouhloval na celé jednotky procent. Osmnáct procent řvalo, jedenatřicet procent se navzájem drželo, dvanáct procent padalo k zemi. Nikdo se nemodlil. Nula procent.

Když dnes analyzuji způsob, jakým hudba osvobodila mou mysl a umožnila jí uvažovat a představovat si, a dále způsob, jakým mi logika umožnila uprchnout před představivostí k číslům, uvědomuji si, že to vše bylo náhledem do mysli mého otce. Ale nyní jsem poprvé spatřil záblesky matčina vnímání, nebo alespoň zahlédl vzdálenou předtuchu.

Nelíbilo se mi to.

Otec Sheol s Táhlem v ruce popošel k jámám a postavil se na jejich okraji. Zauvažoval jsem, zda je jáma pod arkestrou vůbec dost velká. Doma jsem samozřejmě odsouzení sledoval, a viděl klidnou odevzdanost ve tvářích kajícných hříšníků, jež v modlitbách vyčkávali okamžiku, kdy se propadlo otevře. Vždy byli ve skupinách po pětadvaceti, a největší propadlo mělo průměr pět metrů. Otec Sheol při spuštění Táhla vždy stál na okraji propadla. V jejich zániku byla jistá důstojnost.

Dnes však důstojnost chyběla.

Otec Sheol se na hudebníky usmál. Očividně neměli ani ponětí, co se děje. Pomalu se uklidňovali, ale zhruba čtyřicet procent z nich stále naříkalo. Kněz pokynul a na všech obrazovkách se objevil detail jeho tváře. Blablí popálené rty mu ztěžovaly mluvu, takže jeho slovům nebylo téměř rozumět.

„A zde je ta lekce,“ zašišlal zakrvácenými ústy. Odplivl si krvavou slinu. „Ať ji všichni vidí!“ Na Táhlu přistálo pár kapek krve. „Ať je vysílána znovu a znovu.“ Otřel krev z Táhla cípem róby. „Ať ji připomínají na každém světě!“

Vysoko pozvedl Táhlo, palec na něm připravený. Z arkestry vyrazila houslistka a s jekotem po něm skočila. Ten zvuk mi připomněl nesoulad, který vládl při ladění nástrojů. Otec Sheol ji však hravě odrazil. Housle dopadly na oranžovou trávu.

„Všichni jsme hříšníci. My všichni nahoře, dole i uprostřed. Jediná svoboda leží v nebytí.“

Palcem aktivoval Táhlo, vší silou je odhodil a vstoupil k hudebníkům na propadlo.

Všichni členové arkestry začali řvát, a jejich zmučený chór byl hlasitější než předchozí koncert. Věřím, že většina přítomných si nyní pamatuje jen jejich jekot, což otec Sheol nejspíš zamýšlel.

Katedrálou zadul k hřišti mohutný vichr, když z propadla vyšlehly plameny a oslnivá záře, která všechny omráčila. Náhle se propadlo zavřelo a na katedrálu padlo ticho.

Na hřišti vedle propadla ležely Táhlo a rozbité housle. Otec Sheol byl tentam. Obětoval se.

Shromáždění ječelo, jásalo a řvalo po sedmnáct minut, zatímco se otevíraly východy, a na hřišti přebíhali cenzoři s dlouhými provazci sladce vonících kadidel. Z katedrály nás vyprovázely žalmy „Nebesa přehluší strašlivý hrom pekelný“ a „Bojácně ti, Pane náš, mašírujem vstříc“.

Matka celou cestu zpět promlčela. Otec si pro sebe cosi brblal. Já předstíral, že jsem počtář, a krátil si čas matematickými úlohami.

Jak se něco takového mohlo stát? Cožpak Vyšší světy nevzaly v potaz možné následky vyslání arkestry na Gehennu?

S odstupem času je mi vše poměrně jasné. Arkestra byla samozřejmě obětí, ale nikoli pouhou obětí otce Sheola.

Celý Systém – s výjimkou Gehenny a nevyřčené planety – byl přísně bezbožný. Na rozdíl od nevyřčené planety, která se od zbytku Systému zcela odstřihla a dotáhla ochranu soukromí tak daleko, že sledovala a likvidovala sebemenší zmínky o své existenci, byla Gehenna tolerovanou anomálií. Pozvání arkestry Gehenně vyhovovalo. Otec Sheol myslel, že svým činem uštědří Vyšším světům lekci, ale ony moc dobře věděly, co od něj mohou očekávat. Naservírovali mu Amadeovu arkestru na stříbrném podnosu. Měli tak možnost všem ukázat, co je podle nich šílenství bohabojnosti.

Ve finále však šlo o lekci z lidskosti. V sekulárním Systému byla existence Gehenny naprosto nezbytná.

Z hlediska každodenního života však Gehenna nebyla utrpením. Malá komunita, v níž jsem vyrůstal, byla mírumilovná, bez kriminality, a poměrně vzdálená od deletiových dolů. O nich jsem věděl jen to, že do nich posílají pracovat hříšníky z Vyšších světů.

Přesto však existovala daň. Na Gehenně, stejně jako všude jinde v Systému, byla daň komplexním břemenem. Každá z planet měla své vlastní intradaňové zákony, a Systémová vláda ještě navíc vymáhala s pomocí několika vyhlášek ultradaň.

Gehenna představovala jediné místo v Systému osvobozené od daní na základě – technicky – duševní nezpůsobilosti. Pokud jste se rozhodli žít zde ve stínu Písma Božího, zřekli jste se pornosféry a všech nástrah sekulárních zmatků a přispívali k vývozu deletia, jež bylo v Systému k nalezení pouze na Gehenně, pak jste platili jen minimální ultradaň.

Většina občanů si na výpočet daní najímala specialisty. S výjimkou mého otce. Miloval složitost daňových přiznání stejně, jako miloval počty se všemi systémy a procesy a slibem jistoty. Dokonce i na planetě jako Gehenna byl podivínem. Zbožňoval daňový systém stejnou měrou a bez výhrad, jako zbožňoval Blabli svatou. Fascinoval jej způsob, jakým pronikaly do všech aspektů lidské existence, naprosto imunní vůči zdravému rozumu. Rád sedal s přáteli, opravoval jim čítače a přitom vysvětloval, jak přesně jsou daněni. Radil jim, jak se vyhnout daním s pomocí různých úlev, a také jak uniknout hněvu Božímu s pomocí různých dobrých skutků.

Dnes se musím divit, jak někdo tak logicky uvažující mohl přijmout Písmo svaté. Proč jsem nemohl uvěřit i já? Kdy jsem si vlastně poprvé uvědomil, jak je víra podivná? Když jsem dostal pohlavek v katedrále? Nebo snad když jsem spatřil výraz v matčině tváři, zatímco v mé tváři četla tichou výtku za to, že mi nepřispěchala na pomoc? Nebo snad za to byl zodpovědný neodolatelný příval matčiných genů? Věřila kdy vůbec ona sama? Nebo si jen svou nedůvěru nechávala pro sebe?

D v a

T A L L E N

Chmura je hraniční planetou, a Vyhlídka, mé domovské město, je poslední výspou planetární civilizace. Samozřejmě pokud nepočítáte plošiny. Obyvatelé Vyhlídky drží hlavy při zemi, jazyk za zuby, odvedou svou práci a volno tráví mimo planetu. Říká se, že za šílenství může jednotvárnost, ale střídají se nám tři roční období, takže z jednotvárnosti tu nejspíš nikdo neblázní. Většina lidí si myslí, že za všechno může vítr. Roční období jsou ve Vyhlídce vskutku rušná vzhledem k faktu, že planeta byla teraformována urychleně – z metanové atmosféry na kyslíkodusíkovou během necelých tří set let!

Nejdelší roční období přichází mezi zimou a létem, kdy vítr ostře duje od moře k horám a přináší s sebou hromové bouře. Jinde by mu snad říkali jaro, ale my mu říkáme tok a je opravdu majestátní pastvou pro oči. Podaří-li se vám podívat nad moře, možná zahlédnete ve vířících oblacích různé siluety. Občas vám připomenou zvířata, která znáte z fotografií, nebo snové tváře či mapy cizích světů, ale občas připomínají plošinu – a pak je jedno, jak hluboce nevěřícím Tomášem jste. Budete se modlit, aby vám bouře její zbytky nehodila na hlavu. Na Vyhlídku spadla plošina jenom jednou jedinkrát, dlouho předtím, než jsem se narodil, ale všichni o tom stále mluví nad sklenkou mlázkové brandy v Rudém baru ve dnech, kdy se zvedá vítr. Většina plošin je ale dobře ukotvená – dělníci na plošinách jim říkají zpola ponořené – a jsou dost daleko od pobřeží, takže k nám nedorazí ani v případě, že se utrhnou.

Vše ve Vyhlídce se točí kolem plošin. Není zde nic než loděnice pro plošiny a podpůrné systémy.

Ale ne, to není tak docela pravda – ještě jsou zde samozřejmě sarky, o kterých vědí všichni v Systému, ale shazují je do moře dost daleko od města. Všude jinde by byly poměrně důležitou zprávou dne, ale tady jim nikdo nevěnuje pozornost, pokud tedy občas neproklouzne jeden z nich štítem a nenechá se zahnat na pláž. Jo, a taky je tu ještě Skluzavka, ale na podobný život nejsem dost hloupý.

Během toku je Vyhlídka uzavřená, takže z venku neslyšíte vůbec nic a také nechodíte za štít dřív, než přijde léto. To je pak jiné kafe.

Konec ukázky

Table of Contents

J e d n a A L E F

D v a T A L L E N