Ivana Havranová

Život s mačom

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Ivana Havranová, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Jazyková úprava Sylvia Sachs

Cover & layout Marenčin Media, s. r. o.

394. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-340-3 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-339-7 (ePub)

Prvá kapitola

Vyrazila z luxusnej kuchyne ako posadnutá. Pri dobrej káve jej z hlavy takmer celkom vyfučala udalosť, na ktorú sa tešila už niekoľko mesiacov.

Dovolenka.

Dobrá dovolenka.

Veľmi dobrá dovolenka.

Niekde na ostrovoch, možno v Karibiku, možno ešte ďalej. Hnevalo ju, že si nezapamätala, kam cestuje, a keď aj niekomu o dovolenke vravela, presne sa nedalo.

Do Karibiku, alebo tam niekde, vysvetľovala.

Odkedy žila s týmto človekom, odkedy žila s Leom, mohla si dovoliť ten luxus nepamätať si.

Pamätal si aj za ňu. A nielenže pamätal. Zariaďoval, vybavoval, zháňal... miloval ju. Celým svojím mocným telom, celou svojou širokou dušou, celým svojím vysokým bankovým kontom.

Vysokým, ešte vyšším, najvyšším.

Dalia mala doma bohatého podnikateľa. Aké ju len postretlo veľké šťastie! Veď získať ho nestálo túto mladú ženu celkom nič. Len sa narodiť, vyrásť do krásy a byť v tej jednej konkrétnej chvíli na tom jednom konkrétnom mieste.

To on sa snažil o jej priazeň.

To on sa triasol za jemnosťou jej tváre, štíhlym telom, vôňou, vychádzajúcou z drobučkých pórov, to on sa triasol za modrými očami, plnými neposlušných iskričiek...

A neprekážal ani človek, ktorého mala doma.

Manžel.

Rýchlo schmatla z jedálne stoličku, zaniesla ju do obliekarne, postavila pred skriňu takmer po nebo, kde hore, na najvyššom poschodí, netrpezlivo čakali veľké cestovné kufre.

Vybrala jeden z nich, ten najväčší.

Dámsky.

Opatrne, aby nestratila rovnováhu a neocitla sa na podlahe, presunula svoju maličkosť na zem a vzápätí už opäť stála na stoličke.

Tentoraz vybrala ten menší. Nie oveľa, ale predsa len menší.

Panský.

Pomaly sa zase dostala zo stoličky na pevnú podlahu a kus tvarovaného dreva na sedenie odniesla tam, kam patrí. Potom sa vrátila po oba kufre, ľahučké, ako môže byť len kvalitne vypracovaná bravčová koža, a odniesla ich o niekoľko krokov ďalej. K vzorne uprataným skriniam so šatami.

Rozhodla sa najskôr pobaliť svoje veci. Veď sa dobre poznala! Ak dôsledne pobalí manžela, na seba už nezostane trpezlivosť, chuť a niekde tam, v cudzom a ďalekom svete, budú odrazu chýbať plavky, nejaké tričká, pinzeta na vytrhávanie obočia... poznala sa. Nadšenie pre prácu jej nikdy nevydrží dlho. Snaží sa teda rýchlo urobiť, čo treba, aby ju lemra nezastihla v strede práce.

Toto je už iný život! povedala nahlas. Teraz už musím byť vyštafírovaná aj na pláži! Aj na prechádzke, aj na raňajkách, aj v posteli... všade!

Usmiala sa popod fúzy.

Spomenula si na predchádzajúce manželstvo a kolekciu domáceho oblečenia, poskladanú na chodbe malého bytu v sivej, umakartovej skrinke. Tepláčiky a tričká od Číňana, papuče od Poliakov... na luxus ani nepomyslela.

Našťastie, objavil sa tak znenazdajky, ako sa dokáže objaviť iba sladký okamih, tak, ako sa dokáže objaviť len neskutočné šťastie.

Lebo tak sa dejú dôležité veci v našom živote. Znenazdajky a nečakane, ako sa odniekadiaľ zhora na nás rozpadá teplo a dážď a sneh, jar a leto a jeseň a zima...

Na cesty s Leom si berie vždy najlepšie kúsky. Miloval jej krásu, dotvorenú drahými handrami. Chvíľu jej síce trvalo, kým sa zorientovala v značkách, napokon to však zvládla. Veď... pre ženu niet vari krajšej povinnosti, ako si nakúpiť nádherné oblečenie, šperky, drahú kozmetiku. Ešte aj tie najduchovnejšie založené často pištia za peknými matériami, satanovými darmi tomuto svetu...

Kabelky však nekupovala nikdy. To nie. V kabelkách sa vyžíval Leo. Keď sa neskoro večer vrátil z firmy, často položil na stôl veľkú textilnú tašku a tešil sa, keď sa v nej Dalia začala nedočkavo prehrabávať. A potom vytiahla kabelku, akú nevidela ani v reklamách.

Páči? spytoval sa rozžiarený ako sviečka pod sochou svätého, neviditeľne prešľapujúceho povedľa hlavnej cesty do Devína.

Jáááj! Veľmi! Veľmi a ešte aj veľmi! kričala šťastím a všelijako sa s ňou predvádzala. Najskôr ju zovrela do dlane a rozkolísala.

Smial sa a iba vtedy mu videla takmer všetky biele zuby. Vyzeralo to, že nemá ani jediný zaplombovaný.

Nemáš v zuboch plomby? Spýtala sa celkom mimo a Leo, plný šťastia z jej veselosti, ťažko vyslovil nie. Iba sa smial a smial...

Potom kabelku zovrela na lakťovom zhybe a prebehla popri ňom po špičkách ako baletka.

No a napokon tašku vyhodila na plece a zvodnými pohybmi bokov krúžila okolo svojho veľkorysého muža, aby videl, aké je šťastná.

Jedna skriňa, špeciálne upravená, ukrývala iba kabelky. Ku každému kostýmu, topánkam, kabátu iná.

Ani poriadne nevedela, koľko ich má.

Otvorila kufor so zlatým kovaním a zobrala do rúk prvé kúsky. Začala nočnou bielizňou.

Ó, áno! Tá musí byť perfektná! To Leo miluje viac, ako najkrajšie kabelky sveta. Košieľky ľahučké ako vánok, nohavičky čipkové, priehľadné, jemné. Na každú noc niečo iné.

Hoci... dlho na mne veru teda aj tak nevydržia, usmiala sa v duchu.

Vedela však, že do postele musí vojsť ako voňavá víla z lúky plnej fialiek.

Opatrne poukladala veci jednu na druhú, ešte medzi ne strekla trochu levanduľovej vône a pustila sa do bielizne, plaviek, tričiek, blúzičiek, letných nohavíc a šiat.

O chvíľu mala kufor natrieskaný.

Dovolenkové balenie vždy človeka trochu unaví, uvedomila si pravidelne sa opakujúci jav a zašla radšej do kuchyne urobiť si ďalšie dobré presko.

Sadla si s ním na neveľký balkón pri kuchyni. Aby si odpočinula, aby si vychutnala predstavu tohtoročných slnečných voľných dní. Káva bol práve ten nápoj, ktorý Dalii vždy navodil atmosféru exotiky. Už sa videla obvešaná orchideami, už sa videla v ruke so sladučkým, vychladeným drinkom, plným čerstvého ovocia.

Bože. Po piatich rokoch živorenia s Edom, po smiešnych Čiernych moriach a Domaši a Liptovskej Mare, konečne to, čo milujem. Exotika, dobrodružstvo, ozajstná manželská láska, vzdychla a odpila si z horúceho čierneho moku. Okolo plných pier jej zostal krémový krúžok z jemnej peny. Opatrne ho obrátenou dlaňou utrela a jazykom ešte čistiace práce dokončila tak dokonale, akoby to jazyk robil každý deň plných osem hodín.

Keď ju Leo videl prvý raz, pracovala v nemocnici ako sestrička. Prišiel s neveľmi poraneným prstom, odlupoval sa mu necht alebo čo. Doktorka jej tohto vzácneho pacienta zverila a Dalia sa snažila, ako sa len dalo. Pomaly mu ranu vyčistila, z rozmaru i pofúkala, a kým prst poriadne obalila a zaviazala, Leo bol z tejto nenápadnej dievčiny celkom hotový. Hotový. Po celý čas pozeral do jej modrých šibalských očí a do jej výstrihu. Ten bol naplnený dvomi dokonalými kúskami, ktoré však narástli stopercentne bio. Bez silikónov, bez tabletiek.

Koľkátky máte, no, to... prsia, mladá pani, opýtal sa bez ostychu a dych vyrazil najmä doktorke.

Päťky. Prečo? povedala a zvodne sa zasmiala.

A... takto. Nešli by ste so mnou večer na kávu? urýchľoval vec.

Nešla. Večer sedím pri manželových nohách a držím ho za ruku, povedala vážne a oči dostali výraz ponižovanej.

Tak potom... ako by sme to... kedy končíte? nedal sa.

O tretej.

Prídem po vás. Presne o tretej, oznámil, vstal, poďakoval za starostlivosť a odišiel z ambulancie.

Doktorka pozerala ako krtko, ktorému rozryjú tajnú chodbičku.

Ako pacient povedal, tak aj bolo.

Prišiel.

Otvoril svojmu novému objavu dvere do novučkého čierneho mercedesu, a keď naštartoval a auto sa pohlo, povedal, že idú síce na kávu, ale k nemu domov.

To ja ale nemôžem, pane! Som vydatá žena! snažila sa oponovať a vyznievalo to ako vtipkovanie a zúfalstvo zároveň...

Pozrite sa. Ste síce vydatá, no dlho nebudete, odvetil a o niekoľko chvíľ sa ocitla v neveľkom byte činžového domu.

Som si myslela, že bývate v dome, podpichla, prechádzajúc dvomi izbami.

Veď aj bývam! Toto je pracovný byt. Služobný! Tak, to by sme mali a teraz sa, moja, vyzlečte! Nebudeme tu predsa oblečení! usmial sa a pomohol mladej žene z kabáta. Ten potom zavesil na vešiak v chodbe a Dalia si sadla na pohodlný, hlboký gauč pred televízor.

Odbehol do kuchyne urobiť kávu a vrátil sa skôr, ako myslela.

Ste šikovný! pochválila vlastne cudzieho muža, keď priniesol podnos a na ňom dve kávy, dva poldecáky, jednu fľašu kvalitného koňaku a misku so slanými praženými mandľami.

Ďakujem, povedal, nalial sebe aj návšteve, sadol si tesne k mladej žene a tíško povedal: Tak na naše stretnutie, a poldecák prevrátil do seba.

Dália urobila to isté.

Potom to ešte dvakrát zopakovali a skôr, ako si stačila odpiť z kávy, rozopínal malé, perleťové gombíčky na jej červenej blúzke.

Prepáčte, to ja ale naozaj nemôžem! Veď som vydatá! snažila sa zo všetkých slabých síl.

No a potom ste, moja, ku mne načo prišli? spýtal sa jasne.

Sklonila hlavu a viac neprotestovala. Napokon, mal pravdu. Cítila jeho nežné dotyky, cítila jeho veľkú túžbu. Náruživú, sladkú, takú, ako so svojím manželom nezažila ani jediný raz, dokonca ani v časoch najväčšej ľúbosti.

Zatvorila oči a o chvíľu sa už odovzdane pohybovala medzi nebom a zemou. Jej rozochvené telo sa odvďačovalo pocitom, ktorý nikdy nepoznala.

Vôkol dvojice sa rozhostilo ticho. Sem-tam ho prerušil vzdych z dokonalosti precítenia a Dalia sa snažila aspoň trochu spamätať.

Je to v poriadku? povedala tíško. Poznáme sa iba niekoľko hodín a už toto! Je to normálne? zakvílila.

Vyzeráme ako nenormálni? usmial sa čarodejník. Sme dve celkom normálne, ľudské bytosti, ktoré po sebe túžia. A ty podáš zajtra žiadosť o rozvod. Vezmeme sa!

Aký mám dôvod? Aký mám dôvod na rozvod? nechápala.

Neveru predsa! Do tvojho života vošiel predsa iný muž! Osudový! Ja som doň vošiel, láska! vysvetlil vážne a Dalia pochopila, že to vážne aj myslí.

Do polroka už bývali spolu.

Žieňa prežilo rozvod bez nejakých ťažkých scén, pretože Leo bol k manželovi štedrý. Zabezpečil mu dobrú prácu a dostal aj manželské odškodné. Dostal byt a nemusel sa so svojou bývalou deliť o nič. V podstate ich verdikt sudkyne rozdelil na prvý raz. Na prvom pojednávaní. Nemalo význam fungovať vo vzťahu, kde nefungovala posteľ. Pretože spoločný stôl to zachrániť naozaj nemohol. Nemalo význam fungovať v pocite, ktorý láskou rozhodne nebol. A to ani manželskou. Takou tou s plnými nákupnými taškami a starosťou o toho druhého. V ich láske fungovali iba nezaplatené faktúry za plyn a elektrinu...

Dalia dobre vedela, že manželská láska nie je nedočkavé trhanie košieľ a blúzok z partnerovho tela. Manželská láska je pokojná, príjemná, niekedy aj načas rozdúchaná, väčšinou však nie. Ak je zdravá, plynie po celé roky odo dňa k večeru a má toľko priestoru, koľko jej dvojica vymedzila. Isté však je, že plynie medzi mantinelmi. Lebo manželská láska je veru mantinelová.

Skončilo niečo, začalo iné.

Mladá žena druhého manžela sa deň čo deň s veľkou nehou odovzdávala novému mužovi, a keď zostala chvíľa času, aj sa spolu navečerali, naraňajkovali.

Leo začal pomaly prebudovávať manželkin šatník a Dalia rýchlo pochopila. Je síce krásna, no nie exkluzívna.

Luxusná.

A taká, akú potreboval! Aby sa za ňou všetci obzerali, aby mu závideli. Potreboval babu s krásnou postavou, s veľkými modrými očami a s dvomi päťkami, nie celkom ukrytými v drahej podprsenke.

No teda... naozaj som dobrá! vravievala si rozradostená pred zrkadlom, keď si skúšala nové a nové kúsky šiat. Zdobili ju, vylepšovali, robili z nej ženu predovšetkým do koča.

Toto je naozaj zaujímavé! Čo dokážu urobiť šaty z človeka! Toto je naozaj zaujímavé! dumala nad kúskami zošitého textilu a nechápala, že doteraz na to neprišla.

Si najkrajšia pod slnkom, vravieval Leo a láskavo pohládzal jej tvár, telo... V šatách aj bez nich, pokračoval ticho.

Ocitla sa vo svete samých príjemných vnemov. Vôkol seba všetko špičkové, kvalitné, úžasné, radostné.

A kúsok z jej novej životnej pohody si uchmatli aj pacienti. Šťastná sestrička sa k nim začala správať prívetivo, prejavovala im dokonca ľútosť!

Ako príjemne voniate, sestrička, ako dnes žiarite, vravievali prechorení ľudia a hneď sa cítili príjemnejšie. Svojím šťastím odoberala z ich utrpenia, k receptu pridávala nádej.

Myslíš si, že nesnívam? Myslíš, že toto všetko je naozaj môj reálny život? Svet? spytovala sa Lea a obzerala na prste tenučký krúžok z bieleho zlata s očkom, trblietavým, briliantovým.

Si moja milovaná žena, odvetil a zovrel nežné telo víly do svojho mocného, mužského.

Uprela na neho oddané oči, v ktorých sa zračila vďačnosť aj láska.

Hneď po tichej svadbe sa presťahovali do veľkého domu.

Prečo musíme mať ženu na upratovanie a varenie? Prečo sa u nás pohybujú všelijakí cudzí ľudia? nechápala zmenu životného štýlu.

Lebo... ja, miláčik, nepotrebujem ženu na upratovanie a varenie. Manželku potrebujem na ľúbenie a reprezentovanie. Ty predsa nie si nijaká slúžka! Ty si moja manželka! zdôrazňoval, aby konečne pochopila svoje nové postavenie.

Zvykla si.

Na kuchárku, na upratovačku aj na ochranku. Dvoch striedajúcich sa veľkých mužov, akých sa vždy bála, akých vždy vnímala ako násilníkov a hrubiánov.

Ráno, skôr ako odišla do ambulancie, sa dlho milovali a potom vypili spolu šálku horúcej kávy. Hoci sa Leo vracal domov až neskoro večer a Dalia už dávno labzovala svojimi snami, jemne ju zobudil a ešte jemnejšie si bral jej lásku, vôňu, rozhorúčené telo. Takéto chvíle prežívala ako súčasť neuveriteľne krásneho sna, ktorý jej pripravil život.

Snívalo sa mi, že sme sa strašne krásne milovali! Akoby sme boli farebné motýle, vravievala potom ráno pri vchádzaní do sveta vzdychov a Leo sa smial.

Prežívala dni plné nádherných pocitov z lásky, ale aj z darov, ktorými ju obdarovával milovaný muž takmer denne.

Ako dlho sme už spolu? premýšľala nad Leovým kufrom. Rok? Áno, rok! Aj niečo! uvedomila si a pohladila pobalené, dovrchu naukladané letné oblečenie svojho muža.

Podnikateľ sadol do auta a hoci to nerobil rád, šoféroval sám. Vedel, že niektoré situácie musí prežiť bez svedka. A hoci vedel, že vodič Milan mu je oddaný, napokon, pracuje s ním od vzniku firmy, nechcel nič riskovať.

Mal prvé rande so ženou, ktorú objavil na pracovnom stretnutí.

Krásna, plavovlasá, s dlhými nohami. A veľmi, veľmi inteligentná.

Hotový zákusok, vravel si cestou a premýšľal, čo vymyslieť, aby žieňa očaril. Toto teda nie je len taká nejaká husička! bezmocne znervóznel a v tej chvíli dostal nápad.

Zavolal do hotela Hilton a rezervoval na jednu noc izbu. S plným servisom, s večerou pre dvoch so šampanským a obrovskou kyticou exotických, veľmi exotických kvetov. Potom sa pustil diaľnicou do Hamburgu, aby u klenotníka, ktorého dobre pozná, kúpil dva krásne kúsky. Jeden pre svoj nový objav, druhý pre milovanú manželku. Predstavoval si jej prekrásne telo, oči, biele zuby, ktoré mladej dáme dotvárali očarujúci úsmev. Predstavoval si ju ako niečo vlastné, odovzdané, milujúce. Mal rád tieto predstavy, dodávali mu pocit sebavedomia z úspechu. Napokon, jeho životným cieľom bolo vlastniť čo najviac krásy. Živej i neživej.

Vybehol z auta, upravil si nohavice, zakasal bielu košeľu a vošiel k svojmu známemu klenotníkovi. Mal síce obchod v Rakúsku, ale pochádzal zo Serede. Jeho rodičia sa tu usadili, keď sa im po vojne podarilo vrátiť z koncentračného tábora v Dachau. Najskôr si otvorili iba malý, nenápadný krámik, neskôr začali obchodovať so zlatom a šperkmi, až sa vypracovali na uznávaných a rešpektovaných zlatníkov.

A takým bol aj ich syn Joachym.

Grusgot, usmial sa Leo už medzi dverami, ktoré zanôtili jemnou zvonkohrou.

Vitaj, odpovedal Joachym, odlepil sa od pultu a ponáhľal sa Leovi oproti. Rád ťa vidím!

Chvíľu si poklábosili a potom sa Leo pustil do nakupovania.

Potrebujem dvojo krásnych náušníc, Joachym. S briliantmi určite a ešte s nejakým kvalitným kamienkom.

Ty sa teda vyznáš, chlapče, smial sa zlatník a bolo jasné, že rodičia s ním rozprávali po slovensky.

Baby ma donútili, zavtipkoval podnikateľ. Takmer ku všetkému, čo robím, ma dotlačia vždy baby, kamarát. By si neveril! zasmial sa na plné ústa a zlatník sa pridal. Vyznal sa aj v probléme, ktorý mal od šperkov poriadne ďaleko...

Mal rád klientov, ktorí ho brali osobne a dôverným správaním mu preukazovali náklonnosť. Takí napokon kúpili aj vtedy, ak pôvodne vrážanie peňazí do klenotov vôbec nemali v pláne. Iba kvôli Joachymovi.

Obaja muži sa takmer naraz nahli nad presklené pulty a bez slova obzerali vyložené šperky.

Tieto! Tieto! Bože, tie sú ale nádherné! ukázal na pár jemnej krásy Leo. Každá náušnica pozerala na svet dvomi žiarivými očkami. Jedným briliantovým, z ktorého tryskali trblietavé lúče, druhým rubínovým, krvavým, smutným a vyzývavým zároveň.

Joachym opatrne odsunul sklo, vybral jednu náušnicu a podal tento skvost zákazníkovi.

Leo ju uchopil medzi dva prsty a pomaly sa s ňou obrátil smerom k obloku. K zlatému, rozžiarenému slnku. V tej chvíli sa zo šperku stala hviezda na slnečnom nebi. Iskrila, kamienky vôkol seba rozhadzovali tenučké svetlé lúče a Leo takmer prestal dýchať.

Pekne mi zabaľ dvoje. A každý pár zvlášť.

Joachym sa huncútsky pozrel na svojho dobrého klienta a zavtipkoval: Konvertuješ na islam?

Leo sa zasmial: Počúvaj, chlapče! Život ponúka, tak beriem! Jedna krása doma, druhá na telefón. Je na tom niečo zlé? Chcem urobiť šťastnými obe! A aby si si nemyslel! Ani jednej neukrajujem z ničoho! Ani z lásky, ani z pekného života, ani z darčekov! Veď vidíš, nie?

Si veľký pán, Leo. To musím uznať! podával mu dve luxusne zabalené škatuľky s finančne náročným obsahom a dopovedal: Príde zas, o dva týždne dostanem neskutočne krásne kúsky rovno z Izraela. Z manufaktúrnych dielní! Úžasné vecičky!

Prídem! Rád! Veď mám komu robiť radosť! zasmial sa podnikateľ, krabičky strčil do vrecka ručne ušitého saka, rozlúčil sa s klenotníkom a už aj bol pri svojom aute.

Sadol doň, naštartoval, aby už o pol hodinu sedel vo svojej kancelárii.

Sedela v strede izby na veľkom pakistanskom ručne tkanom koberci a pozerala na zabalenú batožinu. Snažila sa síce brať čo najmenej vecí, no i tak... pred ňou sa vynímali štyri dosť veľké kufre. Spakované tak precízne, že v nich nebolo miesto ani na spomienky.

V televízore sa mihali obrázky nejakého seriálu, avšak nemala záujem. Videla sa na úžasnej pláži s úžasným manželom, videla sa vo svete, ktorý tak milovala. Akoby v ňom všetci a všetko mali jedinú úlohu. Starať sa o pohodlie, nádherné zážitky, pocity priam božské, akoby mali za úlohu len byť šťastní.

Zatvorila oči a tíško si nechala premietať farebné, veselé obrázky ďalekej krajiny, čakajúcej už iba na návštevu krásnej Dalie.

Keď dole pri bráne zazvonil zvonček vyskočila, akoby sa na nej pristál roj divokých sršňov. Utekala k dverám, stlačila rozhovorové tlačidlo, aby sa dozvedela, kto sa k nim snaží dostať.

Milan je tu, milostivá pani. Šofér. Dobrý deň, posiela ma pán Leo.

Dalia nedočkavo otvorila bránku a o chvíľu stál Leov vodič Milan v priestrannej chodbe.

Posiela túto škatuľku a odkazuje vám, že on síce dnes cestuje, no bez vás. Keď sa vráti, všetko vám vysvetlí.

Počkajte, Milanko. To akože cestuje na dovolenku bezo mňa? To akože ja s ním necestujem? Že zostávam doma? nerozumela jasným slovám.

No... asi tak. A mám mu doniesť jeho pobalený kufor. Môžem? spýtal sa a cítila, že tento človek ju ľutuje, že tento človek, ktorého zamestnávajú, má v tejto chvíli navrch. Rýchlo zobral Leove kufre, zdvorilo pozdravil a vyšiel z domu.

Stála medzi dverami, pozerala, ako ťažko kráča chodníkom k bránke. Pod nohami mu jajkali drobné biele kamienky, ktorými bola vysypaná cestička. Niektoré rýchlo odskakovali, unikali pred veľkou ťažkou topánkou, iné nestihli.

Nezmohla sa na jediné slovo.

Zaplesla dvere a vybehla k telefónu.

Vyťukala Leovo číslo.

Nedostupné.

Bože... nedostupný! Božééééé! Čo sa to stalo? plakala nahlas a z jednej z izieb vybehla vystrašená upratovačka.

Čo sa stalo, pani Dalia? Čo sa preboha stalo? jačala vystrašená.

Môj muž... stal sa nedostupným, odpovedala už pokojne a vybrala sa vybaliť svoje dva natrieskané kufre.

Veci starostlivo uložila späť do skríň, upravila sa, prehodila cez seba sako, ktoré mal na nej najradšej a sadla do auta.

Na recepcii spoločnosti, ktorej vlastníkom bol Leo, mladej žene oznámili, že do kancelárie pána generálneho riaditeľa by šla celkom zbytočne. Pán generálny totiž odišiel pred niekoľkými minútami na letisko do Viedne.

Vrátila sa domov.

Zo stola zobrala malú škatuľku, netrpezlivo ju otvorila a rovno do tváre jej vyskočili jagavé lúče z malých kamienkov. Pokojne nimi vyzdobila ušné lalôčiky a pozrela do zrkadla.

Krása! Nikto by mi takéto nedaroval. Nikto z tých, čo som poznala, snažila sa upokojiť zranené srdce. Tĺklo jej ako kladivo rukou majstra na mosadzný tanier.

Zazdalo sa jej, že počuje telefón.

Bežala k nemu plná nádeje, že Leo žartoval, že ide po ňu, že to všetko bol iba zlý vtip. Dostala správu. Od manžela: Prepáč, lásočka, vrátim sa o desať dní a potom spolu pôjdeme na veľmi dobrú večeru. Dovtedy si odo mňa pekne oddýchni. Ľúbim ťa.

Nechápala.

Ľúbi ma? A prečo teda nie som pri ňom? Ľúbi ma? Veď ma opustil! Áno, opustil ma a nemá odvahu mi to povedať! lietali jej hlavou myšlienky ako blesky v búrke a mnohým z nich vôbec nerozumela. Prileteli, bodli, bolestivo, a vzápätí aj zmizli niekde hlboko v hlave.

Práve vtedy v nej zafungoval pud sebazáchovy. Ten, ktorý majú iba manželky bohatých a mocných mužov.

Lebo niet ničoho strašnejšieho, ako predstava, že sa znovu dostanú do dvojizbových bytov niekde na sídlisku.

Lebo niet ničoho strašnejšieho ako predstava, že ich navždy opustila zlatá karta, ktorú na to, aby vypľula peniaze, stačilo strčiť do bankomatu.

Uvidíme. Možno sa vráti, možno musel naozaj odísť sám a vie, prečo. Nechám to tak, aj tak nič nevyriešim, vravela si so strčenou hlavou v piesku.

Šťastnú cestu a skoro sa mi vráť, odpísala a hneď aj dostala odpoveď.

Z displeja sa na ňu usmieval malý, žltý, rozosmiaty smajlík.

Keď konečne prišiel na letisko, o niekoľko chvíľ sa za ním objavilo druhé auto a vystúpila z neho ona. Dievčina, samý med a mlieko. Úzky pás ako osa na konci zimy, veľké mandľové oči, vlasy zapletené do dlhého hrubého vrkoča.

Šofér vyskočil spoza volantu a vyložil krásnej slečne neveľkú príručnú tašku. Nemal rád pozíciu sluhu. To na svojej robote neznášal najviac. Robiť úctivého služobníčka. Niekedy to bolo oveľa nechutnejšie, ako vyčakávanie na šéfa.

Celohodinové, nudné, no ani zďaleka nie pokojné. V napätí pozeral na telefón a ustavične čakal príkazy, rozkazy, zákazy.

Obvešaný cudzou batožinou pomaly kráčal k letisku. Dievčina so vztýčenou hlavou za ním. Mala za sebou krásnu noc s človekom veľkorysým, príjemným a... bohatým. Veď hneď večer, pri pohári šampanského a dobrej večeri, dostala briliantové náušnice. A to boli spolu prvý večer, prvú noc.

Zajtra spolu cestujeme na dovolenku, oznámil, keď sa trápil s podprsenkou. Snažil sa rozopnúť zanovité háčiky tak nedočkavo, že ich zničil a jej obe prsia, vylepšené na číslo šesť, sa rozkotúľali po hrudi ako bowlingové gule.

Bože, aké sú krásne, zavzdychal a nežne ich pohladil.

Na dovolenku? A kde? zostala prekvapená.

Do Karibiku, vyjachtal len ťažko, zaoberajúc sa mladým telom.

Hm... tam som ešte nebola. A veci? Veď tu nič nemám, smiala sa bezočivo, objala jeho mocnú hruď a razom z nej vyprchala úzkosť z človeka, ktorého vôbec nepoznala a prežije s ním prvú noc.

Haraburdy kúpime, jachtal bezmocne a odniesol ju do širokej postele. Hoci mal za sebou ťažký deň, sila ho neopustila až do svitania.

Keď zakikiríkal prvý kohút, sadol si na posteľ.

Dievčina menom Sisa zamrnčala a snažila sa stiahnuť muža k sebe.

Tak teda... človek je takmer v strede hlavného mesta a odrazu kikiríka kohút. Je to normálne?

Asi tu niekde bude nejaký rodinný dom. S kohútmi, usmiala sa, sadla si a zavesila sa mu na mocnú šiju.

Raňajkovali okolo deviatej.

V posteli. Ako vždy, keď dobýja niekoho nového, niekoho, na koho potreboval zapôsobiť.

Hrianky, džús, džem, vajíčka, šalát z darov mora, nejaké koláčiky a veľa, veľa dobrej kávy.

Napchávala sa, akoby jej žalúdok nemal dna. S chuťou dieťaťa, s chuťou mladosti.

Tešil sa z jej apetítu. Nebolo to dievča, ktoré si dávalo pozor na líniu, a predsa bola tenučká, uzučká... jedla, jedla, kým na množstve tanierov nezostali iba odrobinky.

Ako ja zbožňujem mladé baby, pomyslel si a pohladil ju po dlhých strapatých vlasoch. Potom sa vyhrabal z teplej postele, vošiel do kúpeľne a zostal stáť pred asymetrickým zrkadlom. Adamovo rúcho vyjavilo hneď a zaraz celú pravdu!

Driek dosť obtlstnutý, svaly na rukách bez stopy námahy, brada začína mať dvojča, prsia padnuté ako tie u starých žien a na stehnách celulitída. Jemná, takmer neviditeľná, ale... predsa.

A oči, tie dopadli najhoršie.

Horné viečka už takmer prekrývali oči, tmavé, čierne kruhy pod nimi prezrádzali svetu veľké tajomstvo.

Tento človek nemá v poriadku obličky.

Ale vyzerám! Nijaký Belmondo, povedal nahlas a vzápätí si spomenul na svoju manželku. Aká tá dokáže byť úžasná! Ani jediná veta výčitiek, ani jediné príkre slovo. A to jej zrušil dovolenku, na ktorú sa tešila už niekoľko týždňov.

Nenahraditeľná! povedal a rozhodol sa doniesť jej z Karibiku naozaj výnimočný darček.

Potom sa postavil pod sprchu a dôkladne si vyumýval celé, k smrti umilované telo.

Ani sa nenazdal a pod sprchou stála aj krásna spolunocľažníčka V jemnej nočnej košieľke sa nechala ovlažovať pichľavými kvapkami teplej vody a prúdu drzo nastavovala mladú tvár.

Daj sa rýchlo dokopy a potom si skoč nakúpiť nejaké veci. Aha... a pravdaže, potrebuješ pas. Máš na to dve hodiny. O pol jednej príde po teba do hotela auto a odvezie ťa na letisko. Peniažky ti nechám na stolíku, povedal pragmaticky a vyšiel zo sprchy.

O niekoľko minút počula, ako za sebou zaplesol dvere hotelovej izby, ktorá našťastie mala iba pamäť. Rozprávať a písať našťastie nevedela.

Pretože... najväčšou tragédiou všetkých spisovateľov by bolo, keby sa hotelové izby pustili do písania spomienok.

Prísť na viedenské letisko jedným autom... vylúčené. To naozaj nemohli. Leo bol predsa ženatý, významný muž a v meste ho poznal vari každý. Ak sa niekde objavil, jeho vysoká, mohutná postava obrátila na seba pozornosť všetkých prítomných. Drgali do seba, šťuchali a vraveli: Aha, kto prišiel... A potom doma rozprávali, aký mali dnes úžasný deň, veď videli živého podnikateľa, pána Lea.

Nervózne pozrel na hodinky. Veľký, zlatom vykreslený ciferník na hrubom náramku zasvietil ako istota do budúcnosti a Leov pohľad zmäkol.

Zbožňoval svoje hodinky. Zlaté a presné... celé švajčiarske. Tikali tak nežne, ako dokáže v hlbokom spánku dýchať iba prekrásna milenka.

Periférne ju zazrel.

Kráčala ako bohyňa krásy a pomsty a pôžitku.

Šofér vliekol jej cestovné tašky a ťažko funel. Jeho vykŕmené telo ťažko znášalo každú, aj tú najmenšiu záťaž a ak jej bolo priveľa, naznačovalo všelijaké zástavy srdca a tak...

Sisa sa o Milana ani neobtrela pohľadom.

Dokráčala k Leovi, letmo ho pobozkala a postavila sa kúsok obďaleč.

Tá sa nejako vyzná, pomyslel si. Ktovie, koľkým fajn významným milencom v jej živote už som!

Ešte slečne podal letenku a už sa starali každý o seba.

Šofér stál diskrétne za svojím šéfom a Leo mu pripomenul, čo ani nemusel: Nikdy si ju nevidel. Jasné?

Pán generál... a koho? usmial sa šibalsky a mužská spolupatričnosť, umocnená dobrým platom, zafungovala rovnako samozrejme ako vždy.

O chvíľu už sedeli v lietadle a až do pristátia sa takmer nerozprávali. Pozoroval Sisinu mladistvú nevinnosť, oceňoval schopnosť flirtovať aj v cudzom jazyku. Ind, sediaci na vedľajšom sedadle, tak, že sa z času na čas ich lakte aj stretli, sa mohol cítiť slečnou citovo ohrozený. Očarúvala ho peknotou, milotou...

Leo svoju milú pozoroval celé hodiny a predstavoval si obrázky, aké na plátno nenamaľuje nijaký maliar. Iba ten, ktorého majú muži v hlave.

Po dlhých hodinách bezmocne pripútaných v lietadle sa konečne stretli. Pred letiskom stáli vedľa seba ticho, akoby v nich doznieval strach z odhalenia. O chvíľu sa však prihnali nosiči, aby zverili batožinu turistov odvozu. Na oboch už netrpezlivo čakal päťhviezdičkový hotel.

Ako sa cítiš? spýtal sa starostlivo.

Uf! Je tu teplo, posťažovala si usmievajúc sa a snažila sa odlepiť od hrude tesné tričko. Všimol si jej potom skropené telo. Kvapky trónili na mejkape a snažili sa podeň dostať. Nahlodávali každý kúsok pokožky ako predátor a maxfaktor, čo ako zubami-nechtami chrániaci tvári, pomaly ustupoval. Leo uvidel malé póry, plné tmavšieho púdru a vôkol nich pôvodnú belosť pleti.

Vydrž, o hodinu sme v posteli, zavtipkoval.

Keď taxikár konečne nahádzal batožinu do kufra starého amerického auta, obaja nastúpili. Sadli si na zadné sedadlá ojazdenej, no udržiavanej limuzíny.

Aká rachotina? utrúsila prekvapená Sisa.

Si na Kube, moja, tu je to tak, snažil sa vysvetliť.

A prečo? Tu nie sú mercedesy?

Obrátil hlavu k malému tmavému okienku a pozoroval autá, povedľa utekajúce krajinou. Videl chudé, v prachu sa váľajúce psy, na chodníkoch vysedávajúce deti a zatúžil byť už v hoteli.

Mocne jej chytil dlaň a začul, ako zapišťala: Áááu! Mám tam prsteň! Si mi ho pritlačil na prst! Vieš, ako to bolí? zagánila a vytrhla ruku. Obzerala si ju, pohládzala, Leo sa musel v duchu usmievať: Dieťa, vravel si. Jedno dospelé dieťa!

Keď taxík zastavil pred honosným hotelom Saratoga Hotel Havana, opustilo ho všetko nepríjemné napätie, ktoré vždy pri cestovaní pociťuje v žalúdku. Nepravidelné zvieranie, pálenie... niekedy si myslí, že mu v žalúdku bujnie rakovina. Zatiaľ sa prejavuje iba pri výraznom strese, no jedného dňa...

Slnko na nekonečne belasom nebi ešte stále horelo kubánsky jasne a horúco, a kým dobehol k taxíku nosič, Leo a Sisa stáli rovno pod hotelom a s úžasom pozerali na jeho cifrovanú strechu.

Tak vitaj, Kuba, povedal nahlas a obrátil sa na Sisu.

Tá stála ticho ako mravec v cukre a čakala, kým sa jej milý zvíta s hotelom, ulicou a s celou krajinou. Vlasy jej rozvieval teplý vánok, priplietol sa sem rovno od mora. Dobiedzal ako nevychované decko a vlasy dokonale poprehadzoval na celkom inú stranu hlavy. Sisa so svojím improvizovaným hrebeňom, urobeným na túto príležitosť z prstov na ruke, nestačila svoj účes upravovať.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Prvá kapitola