Dan T. Sehlberg

MONA

Ukážka z elektronickej knihy

Kniha Zlín / 2014

Copyright © Dan T. Sehlberg, 2013

Translation © Karolína Kloučková, 2014

ISBN 978-80-7473-245-4 (ePub)

ISBN 978-80-7473-246-1 (mobi)

Věnováno Anně, Natashe a Rebecce

Obsah

Prolog

Kana, Libanon

Část 1. Nákaza

O pět let později. Dubaj, emirát Dubaj

Stockholm, Švédsko

Tabríz, Írán

Stockholm, Švédsko

Tel Aviv, Izrael

Stockholm, Švédsko

Jeruzalém, Izrael

Nice, Francie

Stockholm, Švédsko

Tel Aviv, Izrael

Let ET703 přes Alžírsko

Stockholm, Švédsko

Berbera, Somálsko

Jeruzalém, Izrael

Stockholm, Švédsko

Le Cannet, Francie

Stockholm, Švédsko

Jeruzalém, Izrael

Stockholm, Švédsko

Část 2. Saláhuddín

Stockholm, Švédsko

Ahváz, Írán

Stockholm, Švédsko

Tel Aviv, Izrael

Stockholm, Švédsko

Nice, Francie

Balakot, Pákistán

Ahváz, Írán

Nice, Francie

Tel Aviv, Izrael

Nice, Francie

Tel Aviv, Izrael

Nice, Francie

Izrael, Tel Aviv

Hraniční přechod Kalandia, Izrael

Tel Aviv, Izrael

Herzlija, Izrael

Tel Aviv, Izrael

Herzlija, Izrael

Tel Aviv, Izrael

Stockholm, Švédsko

Tel Aviv, Izrael

Jeruzalém, Izrael

Tel Aviv, Izrael

Stockholm, Švédsko

Tel Aviv, Izrael

Část 3. Čajkovského sedmá symfonie

Šejch Zuwajd, Egypt

Jeruzalém, Izrael

Tel Aviv, Izrael

Jeruzalém, Izrael

Tel Aviv, Izrael

Poblíž Chán Júnis, Pásmo Gazy

Tel Aviv, Izrael

Stockholm, Švédsko

Erez, Pásmo Gazy

Poblíž Chán Júnis, Pásmo Gazy

Jeruzalém, Izrael

Poblíž Chán Júnis, Pásmo Gazy

Tel Aviv, Izrael

Poblíž Chán Júnis, Pásmo Gazy

Tel Aviv, Izrael

Poblíž Chán Júnis, Pásmo Gazy

Tel Aviv, Izrael

Poblíž Chán Júnis, Pásmo Gazy

Stockholm, Švédsko

Tel Aviv, Izrael

Stockholm, Švédsko

Jeruzalém, Izrael

Epilog

Poznámka překladatelky

PROLOG

KANA, LIBANON

Holčička ve svátečních šatech byla hodně odvážná. Pršelo a pole za babiččiným domem bylo rozměklé a blátivé. Tmavé vlasy se jí uvolnily z účesu a v hustých kadeřích padaly na ramena. Plížila se za kočkou, snažila se ji nevylekat a nohy v bílých plátěnkách opatrně kladla do bláta. Kočka se krčila na pneumatice napůl ukrytá za zrezivělou fotbalovou brankou. Bylo to ještě kotě s krásným kožíškem, pruhované jako tygr. Co když to je malý tygřík a ona princezna, která rozumí tygří řeči? Pak ale kočku něco vyrušilo, a tak utekla ke kamennému můstku přes hnědý bublající potok. Princezna místo ní objevila starou plechovku. Ne, samozřejmě že to nebyla plechovka, ale tygří mládě, úplně opuštěné v blátě. Důkladně ho otřela cípem šatů. Ne nadarmo ji maminka nazývala chameleonem. Stačila jen chvilka a její šaty pokaždé neomylně získaly barvu místa, které si právě zvolila za hřiště. Dnes měly máma i babička moc práce v kuchyni a ani si nevšimly, že vyběhla na pole v nových tyrkysových šatech. Na rozdíl od nich byl teď plechový tygřík krásně čistý. Ale měl hlad. Tygři jsou pořád hladoví. Přitiskla si ho na břicho a klopýtala přes pole.

Obě ženy překvapeně vzhlédly ke špinavé dívce, která vběhla do kuchyně celá udýchaná.

„Babi! Potřebuju hned misku s vodou.“

Alif odložila kouřící plech s čerstvě upečenými pirohy.

„Ty nepotřebuješ jenom misku, ale rovnou celou vanu.“

Smála se a sledovala Nadim. Tušila, že se dcera bude zlobit. Totéž si uvědomila i Mona, když jí najednou došlo, jak po návratu z pole vypadá.

„Mami, nezlob se. Našla jsem tygřátko! A má hrozný hlad.“

Mona jednou rukou držela mládě ukryté pod šaty a druhou prosebně natáhla k Alif, která jí podávala kousek pirohu. Jak dívka krmila svého chráněnce, uvolnil se cíp šatů a Nadim tygříka zahlédla. Jako by se celá místnost zakymácela. Aby neztratila rovnováhu, musela se opřít o kuchyňskou linku.

„Zlatíčko moje. Tenhle tygřík je moc nebezpečný. Může tě pokousat. Stůj a vůbec se nehýbej.“

Mona se šťastně usmívala, líbilo se jí, že maminka přistoupila na její hru. Nadim instinktivně odstrčila svou matku na stranu. I ona už spatřila, co drží Mona v náruči, a začala se modlit.

Nadim se pomalu přiblížila k dcerce.

„Teď mi toho tygříka podáš, ano?“

Mona vzdorovitě zakroutila hlavou.

„Jedině u mě je klidný. Snadno se vyděsí. Maminka ho chudáčka opustila.“

Nadim už nedokázala zadržet slzy. Mona byla na světě to nejkrásnější. Její milovaná dceruška. Zázrak z Kany. Hlas se jí chvěl, když opakovala:

„Dej mamince toho tygříka. Jinak se bude maminka zlobit. Strašně moc se bude zlobit!“

Mona uviděla její slzy. Neklidně přelétla očima k babičce. Slyšela, jak se modlí. A potom natáhla ruku s tygřím mládětem. Které nebylo tygřím mládětem. Bylo plechovkou. Která nebyla plechovkou. Byla granátem z izraelské kazetové pumy. Nadim nespouštěla oči z Moniny tváře. Jejich ruce se setkaly. Jako by se nervy jejích prstů i drobné chloupky na hřbetu ruky s neodbytnou naléhavostí natahovaly k dceři. Zadržela dech a sevřela dlaň okolo chladného granátu.

Čaj v šálku byl už dávno studený. Lidé přicházeli a odcházeli. Všechno se dělo někde v dálce. Už se ho to netýkalo. Byl prázdný. Studený jako ten čaj. Mrtvý. A přece tak strašně živý. Pozůstalý. Ale v malé čajovně u stolku u okna seděla jen jeho slupka. S prázdným pohledem a v pomačkaných šatech. S neučesanými vlasy. Byl špinavý. Zvenku i zevnitř.

Vůbec netušil, jak dlouho už ten starý muž v černém sedí naproti němu. Nevěděl ani, odkud je a proč za ním přišel. Stařec spočíval vlídným pohledem na jeho chladné tváři. Pak položil svou ruku na jeho. Byla drsná a teplá.

„Samíre Mustafo.“ Vylekal se, když uslyšel své jméno. „Korán říká: ,Nad vámi věru strážcové dozírají…, kteří o činech vašich dobře vědí! Čistí zajisté ve slastech budou.‘“ Seděli tam, jeden starý a druhý prázdný. Neměl tušení, jak dlouho. Možná hodinu. Možná týden. Malá kavárna se nacházela šikmo naproti nemocnici v Týru. Měl město navštívit s ní. Ukázat jí rozvaliny hipodromu a krásný vítězný oblouk. Vzít ji na pláž a koupat se v moři.

Cítil v puse nepříjemnou pachuť. Stařec vstal a uchopil ho za paži. Zvedl ho ze židle. Samír ho následoval. Nevnímal ulici, auta ani lidi. Neslyšel hluk. Viděl před sebou pořád tentýž obraz. Zas a zas. Jeho dcera neměla obličej. Byl pryč. Obě byly pryč.

Došli k čekajícímu vozu. Někdo otevřel dveře. Muž pronesl měkkým hlasem: „Tady už nezmůžete nic. Ale jinde toho můžete vykonat ještě mnoho.“

Samír se zabořil do zadního sedadla. Stařec si k němu nepřisedl, jenom za ním zabouchl dveře. Auto okamžitě vyjelo do hustého provozu. Pod zpětným zrcátkem se pohupoval snímek fotbalisty Ronalda. Zavřel oči.

ČÁST 1.

NÁKAZA

O PĚT LET POZDĚJI. DUBAJ, EMIRÁT DUBAJ

Burdž al-Arab, Věž Arabů, byla považována za nejluxusnější hotel světa. Tvarem připomínala plachtu tradiční arabské lodi. Tyčila se na umělém ostrově do výšky tři sta dvacet jedna metrů a už dlouho představovala nejtypičtější znak Dubaje. Hostům hotel nabízel výhradně rozlehlé apartmány a v nich přes dva tisíce metrů čtverečních pokrytých pravým zlatem. Všechny koberce byly ručně tkané.

Jako jeden ze tří hlavních dodavatelů trávil Muhammad ar-Rašíd během pěti let, kdy hotel vznikal, většinu svého času na staveništi. Jeho firma patřila mezi největší a nejrespektovanější na celém Arabském poloostrově.

I po dokončení stavby pobýval v hotelu velmi často. Bydlel v Saúdské Arábii a do Dubaje přesunul většinu svých obchodních jednání. Hotel zajišťoval vysoký stupeň bezpečnosti a mimořádný servis, které byly v podstatě nepřekonatelné.

Právě teď mu ale bezpečnost i servis připadaly nekonečně vzdálené. Pozoroval modré sametové stěny velkého apartmánu. Sklouzl pohledem na speciální sedací podušky, které měly skoro dva metry v průměru a byly vyšívané zlatou nití. Byl jako omámený silnou vůní lilií na barovém pultu a na jídelním stole. Přál si, aby mohl otevřít dveře na balkon a nadechnout se čerstvého vzduchu. Na velké televizní obrazovce se bezzvučně střídaly prázdninové ráje a šťastní turisté s širokými úsměvy. V reklamě na Disney World se úplně ztrácel.

Při vzpomínce na rodinu se mu zvedl žaludek. Nebo to bylo tou pronikavou květinovou vůní? Rád by věděl, co právě dělají děti. Benjamin se určitě dívá na televizi, úkoly musí mít dávno hotové. A malá Azra už spinká.

Muhammad patřil mezi lidi, kteří nepláčou. Když teď v ústech pocítil slanou chuť slz, snažil se vybavit si, kdy naposledy v životě plakal. Nejspíš při Benjaminově operaci. Opatrně si osušil obličej zpocenou rukou.

Znovu se na ni podíval. Nebyla vysoká, neměla ani metr sedmdesát. Vypadala najednou mnohem menší, když si zula boty na vysokém podpatku. Prohlížel si její drobná chodidla prosvítající v šedi tenkých silonek. Její nohy vypadaly silně. Tmavá sukně je těsně obepínala. Svlékla si sako a rozepnula tři knoflíčky na halence. Nebo jí je rozepnul on? Viděl černý lem podprsenky na tmavé pleti. Polkl. Jak jen může v téhle situaci pomýšlet na sex?

Rozrušeně jí pohlédl do tváře. Byla krásná. Těm temným očím se dalo jen těžko odolat. Ale zároveň na ní bylo něco nepatřičného. Něco ten fantastický dojem kazilo: nos. V podstatě to byl pěkný nos, ale křivý. Zlomený. Tvrdý rys v jejím měkkém obličeji, nevyzpytatelné spojení boxera a modelky. Vypadalo to, že se o něj ani v nejmenším nestará. Seděla v křesle a nonšalantně listovala ve Vanity Fair. Měla drobné prsty s pěkně upravenými nehty.

Na svých pětapadesát let byl Muhammad ar-Rašíd v dobré kondici. Chodil do posilovny každý den. Jeho tělo přitahovalo ženské pohledy. Věděl, že ani jejímu pohledu to neuniklo. Neuniklo jí vůbec nic. Za těchto předpokladů by mohl snadno vstát z postele, přemoct ji a potom jednoduše z pokoje odejít. Bránilo mu v tom jenom to, že nebyl svázaný. Kdyby tomu tak bylo, vysvobodil by se a vrhl se na ni. Nesvázala mu ani ruce, nenasadila pouta. Tahle křehká žena, která nesedí dál než metr a půl od něj, ho tedy vůbec nepovažuje za hrozbu.

Muhammad měl dobrou intuici a v jejím pohledu viděl jasnou odpověď na otázku ohledně rozložení moci mezi nimi. Řekla mu, kdo je, a nařídila mu, aby si sedl na postel. A tak tam stále seděl, ještě o dvě hodiny později. Měl sucho v krku. Záda už ho bolela. A začínala se ozývat kocovina.

Odhodila časopis a podívala se na hodinky.

„Nevyvětráme trochu?“ Její arabština byla bezchybná.

Vděčně přikývl. Vstala a přešla v punčochách k balkonovým dveřím. Do místnosti pronikl teplý vánek. Roztřepetal stránky časopisu a vůně lilií se smísila s eukalyptem. Když ji pozoroval, jak si na balkoně zapaluje cigaretu, chtělo se mu smát. Smát nebo plakat. Na co čeká? Její chytrý telefon ležel tiše na stolku u křesla. Několikrát ho zkontrolovala. Teď se zdálo, že jenom stojí venku a sní. Zašilhal ke dveřím na druhém konci pokoje. Byl by u nich během několika vteřin. Ale co když není sama? Co když někdo hlídá za dveřmi? To by vysvětlovalo její klid.

„Možná to stihneš, Muhammade. Možná ne.“

Trhl sebou a zjistil, že sedí na bobku vedle něho. Vůbec ji neslyšel přicházet. Byla tak blízko, že cítil teplo jejího dechu. Tabák. Zůstala nehybně na místě. Kočka připravená ke skoku. Když se ani nepohnul a jenom tiše sklopil oči, vstala a vrátila se do křesla.

V myšlenkách zabloudil k uplynulému večeru. Během minulého týdne se dozvěděl o stavbě velké kancelářské budovy. Japonská obchodní komora hledala pro asijské společnosti vhodný pozemek pro komerční obchodní centrum. Věděl, že ve východní Asii je velký zájem o možnosti obchodování v arabských zemích. V době, kdy arabské podniky a banky bojovaly s příliš vysokými půjčkami a vysychající likviditou, byly zahraniční projekty zvlášť atraktivní. Obvolal proto pár lidí a zjistil, že projekt má na starosti konzultantka z Abú Dhabí jménem Sára al-Jamúd, která povede jednání. Během deseti minut o ní věděl potřebné informace, a když si prošel její reference, požádal svou asistentku, aby jí zavolala. Předpokládal, že by jeho firmu stejně sama kontaktovala, ale nechtěl nic riskovat. Hned na následující den navrhl společnou večeři v panoramatické restauraci Al Muntaha v sedmadvacátém patře hotelu.

Podíval se na ni. Vypadala zamyšleně. Byla obrácená směrem k televizi, ale její pohled prozrazoval, že golfový turnaj na obrazovce vůbec nevnímá. Vypadala unaveně. Drobně. Ruce měla sepjaté. Tak pevně, až jí zbělely klouby.

Když vstoupil do restaurace ve tvaru půlkruhu, dvě stě metrů nad mořskou hladinou, už na něho čekala. Zařízení bylo futuristické a od stolu u jednoho z velkých oken měli výhled na pláž Džumajra a umělé ostrovy Palma a Svět. Dali si dobrou večeři a potom se přesunuli do hlubokých sametových křesel v baru.

Muhammad o sobě říkával, že je pragmatický muslim. Byl věřící, ale sám si volil mezi pravidly. Jedním z ústupků byl alkohol. Jeho práce vyžadovala, aby při jednáních se zákazníky pil alkohol. S tímhle ústupkem dokázal žít. Faktem bylo, že v současné době někdy pil i bez zákazníků. Navrhl své oblíbené šampaňské Cristal značky Louis Roederer a Sára ochotně přijala. Vypadalo to, že i ona je pragmatická muslimka.

Projekt byl rozsáhlý, ale Sára se dobře vyznala v místních stavebních předpisech a její závěry ohledně pravděpodobného vývoje zněly logicky. Nejdřív se divil, že Asiaté vybrali pro takové jednání ženu. Ve světě obchodu se ženy pohybovaly jenom zřídka, o stavební branži nemluvě. Ale už po první hodině hovoru pochopil, že ji nesmí podceňovat. Povzdechl si nad tou ironií.

Po necelých třech lahvích vína – Sára s ním v rychlosti pití držela krok – ho čím dál méně zajímaly asijské budovy a víc a víc se zaměřoval na její nohy. Když se hlasitě rozesmála, využil příležitosti a položil jí ruku na stehno. Smích utichl. Podívala se na něho zpod černé husté ofiny. Beze slova vyprázdnila skleničku a vstala. Na okamžik měl pocit, že chce odejít. Překvapeně se na ni podíval, ale usmála se a kývla směrem k deseti pozlaceným výtahům. Následoval ji jako poslušný chlapeček. Všechno šlo až příliš dobře, než aby to mohla být pravda.

Ale jakmile za nimi zavřel dveře apartmá, změnila se. Její hlas zněl najednou ocelově chladně, byla v něm tvrdost, která vůbec nešla dohromady s jemnou ženskostí a domnělou zranitelností osoby, s níž právě povečeřel. Vysvětlení přišlo rychle: sdělila mu, že je členkou jednotky 101. Věděl, co jsou zač. Zabijáci Mosadu.

Že mu Sára tuto tajnou informaci prozradila, bylo samo o sobě zneklidňující. Že věděla i o tom, že jeho firma stála za stavbou rozsáhlého bunkru v Íránu, bylo zneklidňující ještě víc. Právě tenhle bunkr v současnosti představoval nejutajovanější skrýš obohaceného uranu. Ale úplně nejvíc zneklidňující bylo to, že se ho vůbec na nic neptala. Místo toho se jenom posadila do křesla a začala listovat v módních časopisech.

Panebože. Jak přišel Mosad na jeho jméno? Kolik toho o projektování bunkru věděli? A o jeho dalších projektech? V duchu proklínal svou chamtivost. Nikdy se do té zatracené stavby neměl pouštět, ať už byla jakkoli dobře zaplacená. Izraelci mu přece nevadili. Politika ho nezajímala.

Mobil se rozvibroval. Sára přijala hovor a tiše naslouchala. Potom zavěsila. Zůstala sedět s telefonem v ruce a pozorovala ho. Okusovala si nehet. Nemohl už vydržet jen tak sedět. Vstal a rozhodil rukama.

„Ukončeme už tenhle dlouhý večer.“

Seděla dál v křesle a sledovala ho pohledem. Potom si rázně obula boty, oblékla sako a vstala.

„Máš pravdu, Muhammade, je na čase to ukončit.“

Na vteřinu zaváhal, ale pak se vrhl vpřed. Ve spáncích mu bušila krev. V rychlosti uchopil vázu s liliemi a mrštil ji směrem k její hlavě. Uhnula stranou a silně ho štípla do boku. Zakopl, ztratil rovnováhu a upadl hlavou na křeslo. V místě, kam ho štípla, pocítil palčivou bolest. Rychle se postavil a otočil se. Seděla na posteli, úplně klidně, jako by se nic nestalo. Nerozuměl tomu. Jako by se jenom chvíli sourozenecky škádlili a starší sestru to přestalo bavit. Nebo to vzdala? Má se rozběhnout rovnou ke dveřím, nebo se s ní nejdřív vypořádat?

V levém boku ho tak bolelo, že skoro nemohl stát. Bránil se tomu, ale nakonec klesl do křesla. Výměna rolí. Teď sedím já tady a ona tam. Zrak mu padl na nůž v její ruce. Nebyl to obyčejný nůž, spíš něco jako nůž na koberce. Zaúpěl a přiložil ruku na bok. Košili měl teplou od krve. Bodla ho nožem. Jak je to asi vážné? Zřejmě mu četla myšlenky.

„Propíchla jsem ti játra. Umíráš. Bohužel to bude hodně bolet. Nemuselo k tomu dojít, ale někdy je člověk nucený improvizovat. Z jater ti teď proudí do břišní dutiny značné množství krve. Po bodnutí nožem se játra nedokážou stáhnout, o to je to horší. Kromě toho játra produkují bílkovinu, která zodpovídá za srážení krve. Po propíchnutí… Stručně řečeno, nevypadá to s tebou vůbec dobře. Ta rána není úplně ideální ani pro mě, protože podle instrukcí jsem ti měla přivodit infarkt. To by potom nevypadalo jako vražda. S dírou v játrech se tomu už asi nevyhneme.“

Mučivá bolest pohlcovala jeho myšlenky.

„Nechci umřít, mám rodinu,“ zasténal tiše.

Vstala.

„Vím, že máš rodinu. Těš se ze vzpomínek a buď vděčný za boží dary, kterých se ti dostalo. Benjamin a Azra to zvládnou. Jestli jsi byl dobrým muslimem, andělé pozvednou tvoji duši. Nebo ne? A když potom odpovíš správně na několik snadných otázek, sám Alláh tě zapíše do džanny, ráje. Pak už se budeš jen rozhlížet. Několik hodin to bude bolet, ale ten, kdo čeká na něco tak úžasného… Víc ti pomoct nemůžu. Moje úloha tady končí.“

Odešla do koupelny a bylo slyšet, jak pustila vodu. V křečích upadl na podlahu. Uviděl velkou tmavou skvrnu, která na tlustém koberci rychle rostla. Z koberce cítil prach a čisticí prostředky. Byl dobrým muslimem? Litoval teď svého pragmatického pojetí islámu. Myšlenky mu v hlavě divoce vířily. Viděl rozmazaně. Musí najít způsob, jak krvácení zastavit. Třeba má ještě šanci. Polštář, cokoli, co by přitiskl na ránu, než se mu dostane lékařské pomoci. V hotelu je přece zdravotnický personál. V tomhle zatraceném hotelu je úplně všechno. Jeho jedinou nadějí byla Sára. Pokusil se něco říct, ale krk měl plný tekutiny. Zachrčel a rozkašlal se. Černé lakované lodičky se znovu objevily v jeho zorném poli. Vytáhla ho do sedu. Musel zvracet. Červenohnědá břečka potřísnila podlahu a nohy křesla.

„Můžu ti prozradit spoustu tajných informací.“ Jeho hlas byl chraplavý a slabý.

Posadila se před ním na bobek a obratně se vyhnula tomu, co vytékalo z rány.

„Nemusíš se namáhat. Všechno, co potřebujeme vědět, už víme. Máme jiné zdroje. Mým úkolem bylo zamezit problémům do budoucna. Teheránu už s žádnou další stavbou nepomůžeš. Snad bude tvůj nástupce opatrnější.“

Vzlykl.

„Ten bunkr byla čistě obchodní záležitost…, vím… něco jiného. Něco důležitého…“

Podívala se na hodinky.

„Co důležitého víš?“

Její hlas zněl unaveně. Horečně hledal v rozpadající se paměti. Večeře u Umara Fathího. Byl tam nějaký přítel Umarova bratra, kterého nikdy předtím neviděl. Jak jen se jmenoval? Diskutovali spolu o stavbě bunkru. A přišla přitom řeč ještě na něco jiného. Něco strašně tajného.

Znovu se mu ústa, nos i krk naplnily teplou tekutinou. Vstala. Slyšel její měkké kroky na koberci. Zasténal. Neotočila se, šla dál a zavřela balkonové dveře. Chystala se odejít.

„Arja al-Fattál!“

Vyslovil to s ústy zabořenými do zaprášeného koberce. V hlavě mu hučelo. Naleštěné boty se v půli cesty ke dveřím zastavily. A pak se vrátily.

„Co je s ním?“

Malá kapka naděje. Znovu vzhlédl k její měkké tváři s křivým nosem.

„Pomůžeš mi?“

Mlčky ho pozorovala. Uvažovala o jeho otázce.

„Ještě mám tu tabletu, kterou jsi měl dostat. Nerada jimi plýtvám, ale když mi řekneš něco hodnotného, možná ti ji dám. Potom se ti zastaví srdce, naprosto bezbolestně. Jinak ti zbývá ještě nejmíň hodina života a to rozhodně není nic, na co by ses měl těšit. Nikdo tě už nezachrání, ani kdybys ležel přímo na operačním stole. Zašít játra je v podstatě nemožné.“

Jedna tableta. To je všechno, co teď potřebuje. Aby mohl usnout. Uniknout žáru, který ho zevnitř spaluje.

Vytáhla telefon a zapnula nahrávání. A potom tleskla jako divadelní režisér. Snažil se mluvit souvisle.

„Takže víte, kdo je Arja al-Fattál. Setkal jsem se s ním na jedné večeři. Snažil se mě přesvědčit, abych se k nim přidal a financoval nějaký atentát na Izrael.“

Přerušil ho kašel. S každým zakašláním explodovaly tisíce světel. Dunění v hlavě zesílilo.

„Jaký druh atentátu?“ zeptala se netrpělivě.

„Nějaký technický útok. Nová zbraň. Virus.“

Poslední slova už jenom šeptal. Svíjel se v křečích a krk se mu znovu zaplnil hustou teplou tekutinou. Zůstal ležet na boku a lapal po dechu jako ryba na suchu. Čekala, jestli bude mluvit dál, ale bylo vidět, že už pokračovat nedokáže. Otevřela minibar vedle postele.

„Tableta se má rozpustit ve sladké tekutině. Aby působila rychleji.“

Chvíli hledala mezi nápoji.

„Myslím, že cola bude fajn, že? Je studená.“

Sledoval ji pohledem. Otevřela červenou plechovku a vhodila dovnitř bílou pilulku velikosti aspirinu. Potom nápoj opatrně protřepala, aby se lék rozpustil. Ležel tiše, ale tělo měl napjaté jako pružina. Pomohla mu vypít obsah plechovky. Polykal krev, žaludeční šťávy a colu. Pak mu jemně položila hlavu zpátky na koberec a vstala.

„Takže, Muhammade. Teď se můžeš aspoň radovat z toho, že ten nepříjemný večer už brzy skončí. Není to ironie, že se tvojí záchranou stal americký národní nápoj?“

Postavila plechovku na bar a bez ohlédnutí vyšla z pokoje. Arabský magnát zůstal ležet na podlaze jako umělý ostrov uprostřed temně rudého moře. Zborcená miniatura hotelu Burdž al-Arab. Se spuštěnou plachtou. Tělo už nebylo napjaté. Srdce přestalo bít během jediné minuty.

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

Zbývala ještě asi půlhodina času. Samým čekáním usnul. Poznámky vyklouzly z desek na šedou kamennou podlahu a vytvořily pestrobarevný obraz. Nechal je ležet a pokusil se na tvrdé kancelářské židli najít pohodlnější polohu. Duši mu naplňovaly nejkrásnější tóny na světě.

Otevřely se dveře a vešel student s nagelovanými vlasy a pihatým obličejem. Něco říkal. Eric s nelibostí opustil Toscu, ale jenom napůl, jedno sluchátko iPodu nechal na místě.

„Dáte si colu karcinogenní, nebo normální?“

Eric obrátil oči v sloup.

„Jestli máte na mysli colu bez cukru, tak tu si dám, díky. A ty řeči o rakovině jsou jen kecy. Pokud vím, nikdo na pití Coca-Coly ještě neumřel.“

Student se snažil nevšímat si poznámek na podlaze.

„Dobře, pane profesore. Připravím vám ji na řečnický pult.“

Eric přikývl a opřel se zpátky do židle.

„S ledem a citronem. Díky.“

Vrátil si sluchátko do ucha a árie pokračovala zase stereo.

Přemýšlel o své přednášce. Ze sekretariátu ho informovali, že se přihlásila stovka posluchačů. Dnešní proslov měl být základním shrnutím jeho výzkumu, takže se bude pohybovat v dobře známých vodách. Přesně ví, kde může narazit na mělčinu.

Tosca právě dorazila do vězení a zpívá svému malíři odsouzenému na smrt. Amor che seppe a te vita serbare, naše vroucí láska navrátí ti život.

Eric v myšlenkách opustil přednášku a přelétl k nočnímu střetu. Pod bílou košilí měl pořádné škrábance. Milovali se. Když ze sebe Hanna rozechvěle vyrazila ne a pokusila se ho od sebe odstrčit, bránil se. Pokračoval. Cítila, že už to na něho jde a snažila se mu vymanit. Měli dohodu. Ale on byl její vůní jako omámený. Opojený jejím zpoceným krkem. Nemohl, nechtěl poslechnout. Když už bylo pozdě, pevně se k němu přitiskla. Přijala ho. Potom těžce oddychoval s obličejem zabořeným v jejích vlasech a ona plakala. Nejdřív jenom tichými vzdechy. Pak naprosto zoufale.

„Ty mizero. Ty zatracenej prevíte!“

Poškrábala ho.

Pihovatý student se zase objevil ve dveřích. Eric se podíval na hodinky a přikývl. Vypnul hudbu uprostřed závěrečného duetu, vstal a následoval střapatého mládence na krátkém přechodu do auly F2. První, co uviděl, když vstoupil na pódium, bylo, že někdo – nejspíš pihatec – na jeho skleničku s colou bez cukru nalepil růžovou stužku, symbol boje proti rakovině. Humor na KTH, Královské technické vysoké škole. Hluk v sále utichl. Odkašlal si a přelétl publikum pohledem. Žádné známé tváře, ale on taky v posledním roce se studenty skoro nepřišel do styku.

„Dobré poledne. Mé jméno je Eric Söderqvist a před sedmnácti lety jsem absolvoval čtyřletý inženýrský studijní program se zaměřením na výpočetní techniku. Potom jsem si prohluboval znalosti v oblasti aplikované informatiky. Před pěti lety jsem dokončil doktorské studium oboru BCI, Brain Computer Interface, tedy součinnosti mezi počítačem a lidským mozkem. Poslední rok jsem věnoval vědeckému projektu nazvanému Mind surf. Jde o mezioborovou práci kombinující nejpokročilejší světový výzkum v oblasti neurologie s naší nejrozvinutější výpočetní technikou. Spolupracujeme s Karolínským institutem a s Kjótskou univerzitou a společně s týmem jsme podali už několik žádostí o udělení patentu. Doufám, že až uplyne mých pětačtyřicet minut, budete pro věc stejně zapálení jako já.“

V sále panovalo naprosté ticho. Eric vzal do ruky dálkové ovládání a promítl první obrázek.

„V lidském mozku je přes sto miliard nervových buněk. Počet synapsí, čili kontaktních bodů, na kterých dochází k předání nervových impulzů z jedné nervové buňky do druhé, nedokážeme vůbec vyčíslit. Tyto synapse utvářejí za pomoci nervových vláken síť s obrovskou kapacitou. Sny, vzpomínky, city, pohyby i dojmy procházejí neustále probíhajícími syntézami. I když mozek v dnešní době představuje jednu z největších oblastí výzkumu, pořád toho o našem biologickém superpočítači víme strašně málo.“

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG

KANA, LIBANON

ČÁST 1. NÁKAZA

O PĚT LET POZDĚJI. DUBAJ, EMIRÁT DUBAJ

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

TABRÍZ, ÍRÁN

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

TEL AVIV, IZRAEL

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

JERUZALÉM, IZRAEL

NICE, FRANCIE

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

TEL AVIV, IZRAEL

LET ET703 PŘES ALŽÍRSKO

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

BERBERA, SOMÁLSKO

JERUZALÉM, IZRAEL

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

LE CANNET, FRANCIE

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

JERUZALÉM, IZRAEL

STOCKHOLM, ŠVÉDSKO

ČÁST 2. SALÁHUDDÍN

ČÁST 3. ČAJKOVSKÉHO SEDMÁ SYMFONIE