LIAO I-WU

KULKY A OPIUM

ŽIVOT A SMRT NA NÁMĚSTÍ NEBESKÉHO KLIDU

Ukážka z elektronickej knihy

Přeložil Bohuslav Smil

Mladá fronta

Vydání této knihy podpořilo Ministerstvo kultury České republiky.

Děkujeme.

© 2012 by Liao I-wu

Translation © Bohuslav Smil, 2014

Úvod

Před úsvitem 4. června roku 1989 zmobilizovala čínská vláda dvě stě tisíc příslušníků Osvobozenecké armády. Ti uzavřeli hlavní město Peking, obsadili centrum a rozpoutali tragédii, která otřásla celým světem. Počet obětí na životech nebyl dosud přesně vyčíslen.

Oficiální místa prohlásila, že „počet neúmyslně raněných“ nepřesáhl číslo 200.

Mezinárodní lidskoprávní organizace a místní obyvatelé odhadují, že „počet obětí“ se pohybuje kolem čísla 3000.

Desítky milionů obyvatel, pořádajících stovky demonstrací v desítkách čínských měst, se v tu chvíli rozprchly na všechny strany, jako když střelí do hejna vrabců. Zem zaplavily zatykače, desítky tisíc „politických vězňů“ skončily ve vězení a stovky tisíc „politických uprchlíků“ utekly do zahraničí.

Byl to bod zlomu v čínských dějinách. Chvíli poté padla Berlínská zeď, Východní a Západní Německo se znovu sjednotilo. Rudý Sovětský svaz se s rachotem rozpadl. Studená válka mezi Východem a Západem skončila. Začala se psát nová kapitola historie lidstva.

Svět je jako velmi úzká lávka

1

Bylo deset hodin dopoledne 2. července 2011. Ve městě Che-kchou na jihu provincie Jün-nan jsem překročil státní hranice a jako ve snách se potácel vietnamskou ulicí. Ještě jednou jsem se ohlédl k domovině a na mysli mi vytanula píseň:

Svět je jako velmi úzká lávka

dobře si však pamatuj

hlavně se nesmíš bát.

Je to stará lidová báseň rozšířená na břehu Středozemního moře, naučil mě ji jeden starý rybář z Evropy. Před pár lety přijel do Číny na výlet, potkali jsme se v Li-ťiangu a hned jsme si padli do oka, naučil mě ji zpívat hebrejsky. Prý si ji za druhé světové války zpívalo mnoho Židů, když odevzdaně kráčeli do nacistických plynových komor.

Já do plynové komory nikdy nevešel. Prošel jsem rozpáleným Vietnamem, přestoupil ve Varšavě a přistál na letišti v centru Berlína. Vyplázl jsem jazyk a lízl si vzduchu, byl sladký. Svobodné ovzduší má sladkou příchuť. Peter Sillem, vysoký muž z nakladatelství S. Fisher Verlag, mě už z dálky vítal s otevřenou náručí. Oči mi zvlhly. Jak budu v cizí zemi, jejíž řeči nerozumím, vyprávět o lidech, které jsem za všechny ty roky potkal, a o událostech, které jsem zažil?

2

Před masakrem 4. června 1989 jsem byl básníkem a buřičem, rád jsem se toulal, občas se i popral, rád jsem si vymýšlel, nakecal jsem toho, až se mi od huby prášilo. Vyznamenali mě více než dvaceti oficiálními literárními cenami, říkal jsem si, je jen otázka času, kdy se ze mě stane světově proslulý básník. Pak mě ale za poezii odsoudili, šel jsem do vězení. Z romantické kůže básníka mě zaživa stáhli. Pak mě propustili. Jako by se během jediné noci zhroutil celý svět, byl jsem sám, opuštěný.

Masakr 4. června je dělicí čarou mezi světy. Před ní všichni svorně milovali vlast, za ní všichni svorně milovali peníze. A já byl propuštěný vězeň bez peněz, lidi na mě hleděli svrchu. Když jsem se vrátil domů, opětovné shledání s bývalou ženou, rodiči, sourozenci a starými známými probíhalo vždy v ledovém klidu, žádné vypjaté, srdceryvné scény, jak je známe z knih. Dcera se narodila půl roku po mém uvěznění, byly jí teď tři roky, a když uviděla mou holou hlavu, vyděšeně se rozbrečela, utekla a schovala se za dveře, odkud tajně plivala mým směrem.

Vězňové bývají staří mládenci, někteří roky, jiní desítky let sukni ani nezahlédnou. A tak se po čase v žaláři stane sex nejčastějším tématem všech, idealistické politické vězně s vznešenými cíli nevyjímaje. Rozdíl je jen v tom, že když trestanci kolektivně masturbují a celá cela vzdychá a heká, političtí vězňové předstírají hluchotu nebo berou nohy na ramena. Jednou jsem spal na palandě nad jedním obchodníkem s bílým masem. Pokaždé, když dávali něco lepšího k večeři, tenhle chlapík pak vždy masturboval, někdy s takovou vervou a rozmachem, že jsem to už nahoře nevydržel a na výraz protestu poklepal na kovovou konstrukci postele. A ten chlapík zvedl hlavu, rukou pokračoval vesele dál a houkl na mě: Víš co? Když čepel nebrousíš, zrezaví.

Ohrnoval jsem nos. Nenapadlo mě, že až vyjdu ven, skutečně „bude rezavá“. Dlouho toužebně očekávané shledání s manželkou skončilo katastrofálně, ani jsme se pořádně nedotkli a byl konec. Žena se postavila a chladně se usmála: Nechtěla jsem to dělat, ale když ses zrovna vrátil, nemohla jsem odmítnout.

Zíral jsem tupě a nehnutě, uvnitř to ve mně ale vřelo a vířilo. Spěšně jsem se oblékl. Po třech měsících jsme se po jedné hysterické roztržce rozvedli. Tenhle svět je vskutku lidským peklem. Co si tu počne muž se silnou sexuální touhou, který neustále předčasně ejakuluje, podivín, jenž zaostává za ostatními? Kam tenhle kousek ostudného politického dědictví složí hlavu? Bývalí přátelé mi zvedli telefon jednou a víckrát ne, někteří mě jednou pozvali na večeři a víc se neukázali. Moje bývalá žena pracovala v redakci magazínu jednoho nočního podniku, obávala se, že by má holá hlava přitahovala pozornost a problémy, a tak mi koupila paruku a nutila mě, abych ji nosil. Jednou v noci, bylo už hodně pozdě a já o ni měl strach, jsem si nasadil paruku a vydal se do nočního podniku, abych ji vyzvedl a doprovodil domů. Hned u dveří jsem narazil na dva generální ředitele zpité pod obraz. Jeden byl hubeňour a druhý tlouštík, oba bývali dříve básníci, oba jsem znával. Založili jsme spolu undergroundový časopis, společně jsme si utahovali z komunistické partaje. Jistě, oni dva milovali vlast víc než já, v době studentských demonstrací v roce 1989 dokonce běželi na kampus, četli tam do tlampačů politické básně proti korupci a večer 4. června se odhodlaně vrhli na čchengtuské náměstí Tchien-fu na pomoc studentům čelícím ozbrojenému zásahu. Nesli jim vodu a jídlo, zraněné pomáhali dopravit do nemocnice.

Poznali mě. Tlusťoch mi trhnutím stáhl paruku z hlavy: hele, maskovaná kontrarevoluce! Hubeňour se přidal: jednu slečnu pro kontrarevolucionáře! Polil mě pot. Oni dva se jen halasně řehtali a táhli mě na privát.

Kolem se hned shlukla děvčata, rozeznělo se karaoke. Tlusťoch vytáhl portmonku, a jako by rozdával cukrátka, každé nadělil sto jüanů spropitného. Hubeňour se mě zeptal, jestli ještě píšu básně. Už ne, nejde mi to, povídám. Kdybys psal, hubeňour na to, mohl bys změnit styl a téma, napsat ódu na noční podniky, na noční život v Čcheng-tu, na krásu našich žen, na chuť ostré polívky, pod pseudonymem bychom ti to u nás v magazínu vydali, víš, v té příloze, jak ji tvá žena šéfredaktoruje.

Nechápal jsem nic: bývali jste chudí básníci, ani na sklenku lepšího alkoholu jste neměli, jak se z vás stali mrknutím oka boháči? Takový velkolepý podnik, jen roční nájem tu musí dělat přes sto tisíc jüanů.

Půjčka, brácho, povídá tlouštík, stačí nebýt skoupý, v bance mít známého, když prachy dojdou, barák i vybavení zastavíš. Škoda jen, že nemůžem zastavit i holky.

Od chvíle, kdy Teng Siao-pching podnikl svou jižní cestu, poučil mě hubeňour, socialismus už neznamená chudobu. Demokratické hnutí nám nevyšlo, zato prachy se sypou na zavolání!

Tu noc, když jsem se s ženou vrátil domů, jsem se neubránil povzdechu nad rychlostí, s jakou občané naší země obrátili kormidlo. Změnu, která se udála s tlouštíkem a hubeňourem po 4. červnu 1989, bylo možno nazvat převratnou. Moje ex mi na to řekla: Závidíš? Jestli jsi chlap, uděláš všechno proto, abys ty roky dohnal.

Spolkl jsem slova na jazyku. Tu noc jsem oka nezamhouřil. Bylo to vprostřed zimy, bál jsem se rušit svou ex ve spánku, tak jsem si sedl na balkon a dlouho jen tak koukal, pak jsem vytáhl bambusovou píšťalu. Bylo mi ale tak těžko u srdce, že jsem ji nedokázal rozezvučet. Nachladl jsem. Druhý den jsem uprostřed hrozného kašle sedl a napsal dopis své dlouholeté kamarádce Liou Sia, ženě známého politického vězně Liou Siao-poa, ve kterém mimo jiné stálo:

Problémy všude, kam se podíváš. Bývala mi tak důvěrně blízká, a proměnila se v ženu, která by snad i vraždila bez mrknutí oka, pak je tu problém s výživným a pak to mlčení starých známých, se kterými si už nemáme co říct. Říká, že je jí už třicet a nemá žádné zázemí, že musím vydělávat peníze a zabezpečit dceru. Pohrdá naší minulostí a nejvíc nesnáší, když hraju na píšťalu, a tak nehraju. V hloubi srdce ji pořád miluju, ale neumím ji milovat způsobem, jakým ona potřebuje.

Když jsem sám doma, často mluvím sám se sebou, měním hlas dvou nebo tří lidí: „Máš se?“ „Ser na to!“ „Co je?“ „Kurva!“ „Seš normální?“ „Prase!“ „Jsem ženatej!“ „Do bordelu!“ „Prachy, prachy a zase prachy!“ „Ať žije revoluce!“

Zvuk píšťaly je měkký, jen vprostřed noci se stává tenoučkým ostřím nože. Liou Sia, přítelkyně moje, je možné, že přijde den a já nebudu moct dál hrát? Bojím se, opravdu se bojím, že přijde den a já už nebudu moct dál hrát.

Ten dopis je datován 26. března 1994. Chvíli poté jsme se s ženou nadobro rozešli, odstěhoval jsem se na druhý konec města k rodičům, jako když jsem byl malý, starali se o mě a vařili mi. Často jsem v kapse neměl víc než pár drobných, neodvažoval jsem se ani ven. Bratr, ten nejstarší, mi půjčil deset tisíc jüanů, zaplatil jsem tím dlužné výživné na dceru — narodila se asi půl roku po mém uvěznění, dnes je jí už jedenadvacet, čas strávený se mnou však dohromady nedá víc než dva měsíce.

3

Začal jsem se toulat světem, živil se po hospodách hraním na píšťalu. V každé volné chvilce jsem tajně psal svou zpověď z vězení. Staré časy, ta doba před 4. červnem se ode mě postupně vzdalovala. Tichý proud neuslyšíš, čas ubíhal v marnosti, měl jsem pocit, že jsem největší chudák na světě. Dokonce i tajného přemohla lítost nad mou osobou, našel mi stánek, a že mám prodávat oblečení. Říkám, že neumím prodávat oblečení. To je jednoduché, to umí každý, tvrdil mi. Vezmu tě na tržnici u severního nádraží, tam za velkoobchodní cenu nakoupíš pár kalhot a trik, mají i značkové, odneseš si je, postříkáš vodou, vyklepeš, vyvěsíš a jsou jako nové. A když je ještě vyžehlíš, i falešné budou vypadat jako pravé. Jen se nesmíš bát se zákazníky usmlouvat dobrou cenu, když budeš dobrej, kalhoty za deset střelíš nejmíň za padesát nebo za stovku a je z tebe boháč natotata. Namítl jsem, že zákazník není hlupák. On že i kdyby nebyl, musíš se na něj jako na hlupáka dívat, obchod není nic jiného než psychologická válka. A když to rupne a pravda vyjde najevo, co pak? I kdyby tě chytili při činu, musíš zatloukat. Kdyby někdo spustil povyk a chtěl dělat skandál, zavolej mi. Trpce jsem se usmál, na takový obchod já nemám. Ale máš, stál na svém, je to hračka, prašulky se ti budou vydělávat samy, uvidíš. Zařídím ti, abys první dva roky nemusel platit nájemné za stánek. Až se ti začne dařit, musíš kout železo, dokud je žhavé, zařídíš si síť obchodů, do pěti let si otevřeš třeba deset krámků, do deseti let jich budeš mít padesát, bude z tebe špičkovej obchodník s módou okresního kalibru. A když budeš chtít ještě vejš, sebereš pár námezdních dělníků, rozjedeš manufakturu na padělky světových značek a budeš je lacino prodávat do světa. A hned je z tebe generální ředitel mezinárodního podniku, bez kterého by Zápaďáci chodili bez gatí. Rozesmálo mě to, ale jen co jsem zavřel rozchechtanou pusu, pocítil jsem stud.

Tu noc jsme si přiťukávali až do rána, byli jsme oba na maděru, chvíli ve svorném objetí kolem ramen, pak zas proti sobě jako dva kohouti. Svítalo, když jsme se rozcházeli. Liao, brachu, ještě o tom popřemýšlíš? Není o čem, řekl jsem, ty si jdi svou cestou dlážděnou, já musím přes svou úzkou lávku.

Mou úzkou lávkou, kulatinou přes propast, bylo psaní na zapřenou. Ani ve snu by mě nenapadlo, že zhruba za rok, jednoho poklidného odpoledne, mi ten samý tajný alias kumpán z mokré čtvrti vtrhne s celou bandou do bytu, oznámí, že se jedná o „právní opatření“, prokáže se služebním průkazem, přečte příkaz k domovní prohlídce a pak mi píď po pídi prohledají postel, stůl, strop, podlahu a každý koutek, o které běžně ani nezavadím. Otevřeli každý šuplík. Každou kapsu vysypali. Přes hlasité protesty mého hlídacího psa Nefritové tlamy převrátili i jeho pelech vzhůru nohama. Na místě zabavili všechno, co mělo písemnou podobu, od dopisů, poznámek, oznámení Hledá se pes až po téměř dokončený rukopis Mého svědectví.

Podepsal jsem seznam zabavených důkazů. Pak mě policisté odvezli na nejbližší stanici, kde mě až do noci vyslýchali. Ten, co chtěl, ať prodávám kalhoty, mě pak vyprovodil ke dveřím, potřásl mi pravicí, poplácal po rameni a přikázal, „tenhle měsíc nikam nejezdi“.

Několik set tisíc znaků bylo fuč! Vyčerpaně jsem padl na postel a nejvybranějšími výrazy jadrné s’čchuanštiny jsem si spílal. Pak mi nezbylo než začít znovu. Nikdo mě nepolitoval, všichni ve svém vyměřeném čase zápasíme o přežití, nikdo nepovažoval takovou prkotinu za něco, co je hodno soucitu — snad jen nebeský stařec tam nahoře už se na to nemohl dívat a seslal mi andělskou dívku jménem Sung Jü, jemné mluvy a něžných projevů, aby stála při mně a pomohla mi projít nejtěžšími dny mého života — jen díky ní jsem pomalu začínal fungovat jako chlap. Ale duše ne a ne se zahojit — v tomhle směru jsem pořád stříkal předčasně. Byl jsem náladový, chvíli jsem se vznášel v oblacích, pak mě zase přepadl nebývalý vztek nebo smutek, když jsem hrával po hospodách, někdy teskně, jindy bouřlivě, jednou jsem se rozohnil tak, že musela zasahovat policie, protože jsem rozbil jinému opilci hlavu.

Protloukal jsem se všelijak, nejčastěji byli mými společníky bezdomovci, jako bych se propadl do bezedné propasti, nemohl jsem nalézt směr, neuměl jsem se osvobodit. Když je člověk svým vlastním vězněm, nemůže být svobodný — to mi řekl můj učitel hry na píšťalu, ale kde mu byl tou dobou konec? Začal jsem se utápět v alkoholu, nadával jsem na stát, na policii, na Teng Siao-pchinga, Li Pchenga, spílal jsem i čínské elitě a zahraničním demokratickým aktivistům, milionům lidí, kteří v roce 1989 vyšli demonstrovat do ulic. Proč jen jsem tehdy 4. června za úsvitu recitoval Krveprolití? Stálo mi to za to? Kdybych byl mrtvý, měl bych klid, ale žiju, živořím jako čokl bez šance na zlepšení. A to máš za to, že jsi recitoval Krveprolití!

Tajná policie za mnou dál chodila na návštěvy. Netušil jsem, jestli mi domů nenainstalovali odposlech a teď nevědí o každém mém kroku, o všech, s nimiž se stýkám, i o mých snech. Jestli mě nemají v hrsti. Často se mi zdávalo o útěku, létal jsem vzduchem, utíkal v podzemí, máchal jsem pažemi, jako by mi narostla křídla, budil jsem se zpocený a zadýchaný. Zvykl jsem si spát jako plod schoulený do klubíčka na co nejmenším prostoru, ještě menším, jako bych se tak mohl vrátit matce do dělohy. V děloze bych unikl jejich pronikavému pohledu! Sung Jü spící vedle na polštáři mě často budila a brala mě do náruče jako matka. A pak přišel další bílý den, strašný jako zlý sen.

Liou Siao-po mi z Pekingu poslal fax, znaky nebyly dobře čitelné, byla to petice za „pravdu o 4. červnu“. Aniž bych si plně uvědomoval dosah, podepsal jsem a odeslal petici zpátky. Dva dny poté mě už, stále ještě ne zcela při smyslech, odváděla tajná policie. Na dvacet dní mě zavřeli v hostelu Veřejné bezpečnosti. Sung Jü venku běhala po známých, nakonec jsem se vrátil domů. Přivítala mě větou: Když to tak půjde dál, máme nějakou budoucnost?

Neměl jsem, co jí na to říct. Vybavily se mi ale verše anglického básníka Dylana Thomase: tragédie celého světa se jako sníh snášely na jeho bedra…

4

Od té doby uběhlo několik let a já se seznámil s Ting C’-lin, matkou jednoho ze zavražděných během masakru 4. června. Vyslechla můj příběh a řekla, že patřím mezi šťastlivce.

Po dalších letech jsem poznal malíře Wu Wen-ťiena, ani nečekal, až svůj příběh dopovím celý, a prohlásil, že patřím mezi ty šťastné.

Oproti obětem na životech patřím mezi ty šťastné, připustil jsem.

Kdepak, i ve srovnání s těmi, kteří přežili, patříš mezi šťastlivce, říkali oni.

Jediný syn profesorky Ting C’-lin, Ťiang Ťie-lien se jmenoval, byl v roce 1989 středoškolák, bylo mu teprve sedmnáct let. Nechal se strhnout vlnou vlastenectví a vrhl se do pouliční politiky. V noci 3. června ho kulka zasáhla do hrudníku a vnikla do srdce, už se jej nepodařilo zachránit. Zahynul. Rodiče stiženi těžkou ranou se rozhodli veřejně vystoupit a podat zprávu celému světu. Po jejich vzoru se pak objevovali další a další rodinní příslušníci, a tak vzniklo Hnutí matek Tchien-an-menu. Je to už více než dvacet let, téhle zemi stále vládnou kati a matky a otcové, jejichž děti se staly oběťmi masakru, pomalu stárnou nebo i umírají pod dohledem tajné policie.

Wu Wen-ťienovi bylo v roce 1989 teprve devatenáct, byl stejná generace jako syn profesorky Tingové. Ani on nedbal rad svých rodičů a v noci 3. června šel demonstrovat do ulic, ale měl štěstí, kulka ho nezasáhla do srdce, jen škrábla na hlavě. Plný spravedlivého hněvu zveřejnil svůj projev „Odplata za krveprolití“ a skončil na mnoho let ve vězení.

Wu byl prvním z demonstrantů z Tchien-an-menu, se kterými jsem dělal rozhovor. Oficiální místa nás nazývala „výtržníci“, začal svoje vyprávění. Ten večer bylo v ulicích nejméně několik milionů „výtržníků“, kteří se s holýma rukama ocitli proti plně ozbrojenému vojsku. Nejprve přijížděly tanky a obrněné vozy a razily cestu. Když se jim do cesty postavily zátarasy, rovnou je převálcovaly. Pak přišla střelba, odevšud se ozývaly výkřiky a řev, s kulkami se objevily kaluže krve, lidé se káceli jako podťaté stvoly při žni.

Na Západě znají všichni Wang Wej-lina, mladíka, který zcela sám uprostřed silnice zastavil kolonu tanků. Soptily jako obrovští prdící brouci, chtěly ho objet, ale nešlo to, ten člověk jim zablokoval cestu. Ty jsi z oceli, já z masa a krve, tak jen pojď, převálcuj mě, ty svině! Tenhle záběr se zapsal do dějin, protože ho náhodou zachytil zahraniční novinář. Prý když prezident Bush viděl, co se v Pekingu děje, neubránil se slzám. Ale tu noc bylo v čínských ulicích nespočet Wang Wej-linů, které žádný objektiv nezvěčnil.

Spisovatel Čeng I, který uprchl do USA, napsal ve svých memoárech: 3. června 1989 v devět hodin večer obklíčila armáda na široké Západní třídě Věčného míru nedaleko mostu Mu-si-ti dav lidí, kteří se chytili za ruce a společně vytvořili lidskou hradbu tlustou tři sta metrů, jež se vzdouvala jako vlna a duněla ohlušujícím skandováním. Vojáci proti nim postupovali s přilbami a štíty a divoce kolem sebe mlátili obušky. Lidi odpovídali kamením a pomalu ustupovali. Kolem desáté večer byli zatlačeni na most a odděleni parkujícími auty fungujícími jako pouliční barikáda. Vojáci se neodvážili obejít vozy a přímo zaútočit na dav, a tak je v první linii vystřídaly tanky.

Jiný očitý svědek zaznamenal: jeden z tanků se rozjel proti trolejbusu, který blokoval přístup na most. Ve chvíli, kdy měl tank do trolejbusu narazit, se asi tisícovka lidí, pod taktovkou několika mladíků stojících na vyvýšeném místě, na „raz, dva, tři“ jako mohutná vlna vrhla proti trolejbusu z druhé strany. Vozová hradba pod náporem tlaku z obou stran hromově zapraskala, ale zůstala stát uprostřed mostu. Útok tanku byl odražen, dav vítězně řval. Měření sil pokračovalo, začalo vždy vzteklým hučením tanku, pak se obě strany současně vrhly proti vozové hradbě, scéna vrcholila a končila ústupem tanku a vítězným pokřikem davu… To se opakovalo znovu a znovu. Pak armáda začala do davu házet slzný plyn. Granáty létaly přes hradbu vozů a vybuchovaly vprostřed davu. Dráždivý kouř se valil ulicí a lidi se museli stáhnout. Tanky se znovu rozjely na plný plyn a narazily do barikády, prásk, prásk! Zdeformovaly dva trolejbusy a ve vozové hradbě se objevila trhlina široká asi dva metry. Tanky opět zacouvaly a ve chvíli, kdy chtěly znovu udeřit, se na tisíc studentů a demonstrantů vrhlo vpřed, společně dotlačili nabourané vozy na jejich původní místo a trhlinu vyplnili. Vlastním tělem a s nasazením života chránili otřásající se barikádu vozů, odolávali ocelovému útoku…

Koniec ukážky

Table of Contents

Úvod

Svět je jako velmi úzká lávka

1

2

3

4

Odsouzenec na smrt Tung Šeng-kchun

Performer Jü Č’-ťien

Velitel pořádkové hlídky Liou I

Příloha 1

Příloha 2

Příloha 3

Příloha 4

Příloha 5

Liao I-wu Krveprolití