DŮM

U HŘBITOVA

JOHN EVERSON

přeložil Milan Žáček

Carcosa

Kroměříž, 2020

Copyright © 2018 John Everson

Published in English by Flame Tree Press 2018

Překlad (translation) © Milan Žáček, 2020

Obálka (jacket illustration) © Dawid Boldys, 2020

Grafická úprava obálky (jacket layout design) © Josef Žáček

Czech edition © Carcosa – Tatiana Žáčková, 2020

ISBN 978-80-88243-28-1 (tištěná verze)

ISBN 978-80-88243-45-8 (epub)

ISBN 978-80-88243-46-5 (mobi)

Veškerá práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována bez písemného souhlasu nakladatele.

PODĚKOVÁNÍ

Děkuji týmu nakladatelství Flame Tree Press, který tvoří: Taylor Bentley, Frances Bodiamová, Federica Ciaravellaová, Don D’Auria, Chris Herbert, Matteo Middlemiss, Josie Mitchellová, Mike Spender, Cat Taylorová, Maria Tissotová, Nick Wells a Gillian Whitakerová.

PROLOG

Jedné noci v říjnu

Když Candace přecházela místnost, vrzala pod ní prkna podlahy.

Zlověstně.

Natáhla dech do plic a zadržela jej, potom pomalu pokračovala v chůzi, jeden opatrný krůček za druhým. Váhala. Stejně jako zbytek domu i tahle místnost téměř tonula ve tmě. S každým pohybem vpřed měla strach, že jí něco přeběhne po obnažených prstech. Proč si vzala sandály? Protější stěnu u podlahové lišty zahřívalo tlumené červené světlo. I když zahřívalo možná nebyl ten správný výraz. Světlo z té skryté lampy nehřálo, ono se od podlahy po stěně rozlévalo jako krev. Nedaleko, už takřka mimo zář lampy, ležela žena, nehybná postava na karmínové sametové přikrývce. Na sobě měla zřasenou bílou noční košili, na různých místech potřísněnou tmavými cákanci. Důvod byl nasnadě.

Někdo jí podřízl hrdlo. Vražedná zbraň ležela o kus dál na podlaze, stříbrná čepel nože zalitá sytě rudou barvou. Drobné kapky krve stékaly vedle ženy po stěně ve vizuálním protikladu ke světlu, které se po ní rozlévalo vzhůru. Byla to studie protikladů…, jediným společným prvkem byla ona barva.

Rudá.

Candace ji viděla všude. Louže na podlaze. Šmouhy na stěnách. Místnost jí byla zbrocená.

Zachvěla se. Co se tady stalo?

Dům byl pekelně znepokojivý. Tuhle stránku zvládli skvěle.

Něco jí poklepalo na rameno. Candace poskočila.

„Baf!“

Stály za ní Sara s Brianou a usmívaly se od ucha k uchu.

„Co je, sakra?!“ vyjekla Candace. „Tohle mi nedělejte!“

„Není to tady úžasný?“ zeptala se Sara.

„Je tady tolik krve,“ zašeptala Candace.

„A díky ní je to úžasný,“ přisvědčila Briana. „Správně vystihli i ten odstín. Určitě nevypadá jako červená z nějaký plechovky.“

Candace se opět zachvěla. „Je to příšerný.“

Sara se zasmála. „Strašpytle, nechceš natáhnout ruku a někoho se dotknout? Třeba tý čarodějnice?“ Ukázala na zakrvácené tělo ležící u dveří.

„Ne,“ odpověděla Candace. „Vypadá až moc skutečně.“

„Možná je skutečná,“ opáčila Briana s dramatickým posunkem. „Slyšelas, co se říká. Možná jsou tohle vážně jatka a celá tahle záležitost se strašidelným domem je jenom zástěrka. Uhádneš, co se opravdu děje ve sklepě, pod těmi strašidelnými schody?“

„Jste pěkně hnusný,“ řekla Candace.

„Myslíš?“ zeptala se Briana. Tvář jí zkřivil škodolibý úsměv. „Co kdybysme tě nechaly, abys prohlídku dokončila sama? Tak si ji vychutnáš opravdu naplno!“

„Ne!“ Candace v hlase zazněla panika. „To byste mi neudělaly.“

Sara chytila Brianu za ruku a kolem mrtvého těla ji protáhla do dveří k hrůzám, které na ně číhaly v další místnosti. „Jasně že udělaly,“ odpověděla ozvěna jejího hlasu.

Candace za nimi vyrazila, ale když přeběhla práh, v další místnosti už nebyly…, a netušila, kterým směrem mohly pokračovat. Z místnosti vedly dva východy. Na stěně křivě visela cedulka se šipkou mířící dolů ze schodů, kamsi mimo dohled. NECHOĎTE DO SKLEPA, stálo na ní. Slova vypadala, jako by byla vyvedená krví, od ruky, velmi mokrým štětcem. Od stěny u schodů do sklepa se odlepila postava v černém pláštíku a s dlouhou kosou v ruce. Začala kráčet směrem ke Candace.

Druhé schodiště začínalo na druhé straně místnosti a vedlo nahoru. I u něj byla cedulka s roztékajícími se červenými písmeny, tentokrát tvořícími prostý nápis VÝCHOD.

Candace se mezi oběma směry rozhodovala. Ale jen chvíli, protože smrtka se už nacházela mezi ní a schodištěm do sklepa. Pustila se proto nahoru. V téhle fázi netoužila po ničem jiném než po východu.

Místnost v patře byla podivně prázdná. Nejdřív si v ní všimla stropu z holých dřevěných desek a trámu, který místnost přetínal tak, že tvořil přepažení sedlové střechy. Hned poté uviděla, že z tohoto trámu visí provaz. Necelé dva metry od podlahy končil oprátkou. Smyčka na konci provazu se mírně kolébala.

Candace se zachvěla. Alespoň v ní nevězelo žádné tělo. Ale proč se hýbala?

Vlevo od ní něco zavrzalo. V týlu se jí zježily chloupky. Candace se doleva podívala, ale nic nespatřila. Stála tam stará komoda se zásuvkami, k níž bylo připevněné oválné zrcadlo. To bylo prasklé. A znemožňovalo jí zahlédnout, co se nacházelo v úzkém výběžku místnosti za komodou. Nejspíš tam stál někdo v kostýmu a chystal se na ni skočit. Candace se ve vzácném záblesku srdnatosti rozhodla, že lidi ze strašidelného domu porazí jejich vlastní zbraní. Vstoupila za komodu, připravená čelit tomu, kdo se tam skrývá pod maskou zakrváceného přízraku.

Nikdo tam nebyl.

Chloupky na šíji jí ještě víc zcitlivěly. Úzký prostor za komodou tvořil mrtvou zónu, slepou uličku. Ve stěně se rýsovalo okno se zataženou vnitřní dřevěnou žaluzií, ale jinak… pusto a prázdno.

Candace k oknu přešla a o pár centimetrů nadzvedla dřevěné lišty. Z okna byl výhled na hřbitov. I dole v temnotě Bachelor’s Grove viděla ztichlé řady náhrobků.

Něco znovu zavrzalo.

Spustila lišty okenice a začala se otáčet.

Ale někdo ji chytil za ramena a pevně je sevřel. Zazmítala se, ale nedokázala dokončit otočku.

„Co…?“ vyjekla.

A potom jí čísi ruka zakryla ústa a prudce trhla celým jejím tělem.

Candace se po neznámém agresorovi začala ohánět rukama, mávala pěstmi, ale nikoho nezasáhla. Jen kolem ní zesilovalo sevření cizích paží, které ji pak zvolna vyzvedly nad podlahu.

Potom se jí znenadání převážila horní polovina těla. O několik centimetrů výš se jí zvedla chodidla a znenadání si uvědomila, že má hlavu pod úrovní prstů na nohou.

V té chvíli se přestala vzpírat a konečně pochopila, co se děje. Byla tam díra v podlaze.

Nebo spíš… padací dvířka.

Z nich vycházelo to předchozí zavrzání. Někdo pod nimi stoupal po schůdkách a potom jimi prošel. Tomuto jednomu dílku skládačky tedy přišla na kloub, ale už bylo příliš pozdě, aby to mělo nějaký význam.

Candace se pokusila vykřiknout, když jí hlava poklesla o další schod pod úroveň podlahy. Hned poté byla do otvoru vtažena i její chodidla, následovala ji dolů za bolestivých nárazů do schůdků.

Paty jí o dřevo bouchly nejméně osmkrát nebo desetkrát, potom údery utichly a byla tažena po rovné podlaze.

Za tu komodu neměla chodit. Protože teď za ní doslova zmizela. Možná navždy. Tohle nemohla být součást triků a úskoků, které pro návštěvníky připravili architekti strašidelného domu.

Něco studeného se dotklo jejího zápěstí a potom se ozvalo cvaknutí. Ruce ji na okamžik opustily a Candace se všelijak kroutila, dokud nezahlédla řetěz, kterým byla připoutaná k rámu staré ocelové postele. V nevelké vzdálenosti opět uslyšela zavrzání.

V podlaze nahoře se zavřela padací dvířka.

Nikdo nahoře teď nemohl mít tušení, kam se poděla. Kdyby se ji vydaly hledat Briana se Sarou, nenašly by po ní jedinou stopu.

Candace otevřela ústa, aby zakřičela, ale jakmile vydala hlásku, na rtech jí nekompromisně přistála ruka. Byla to ruka studená a pevná.

Osoba, která ji stáhla pod podlahu, potichu zašeptala: „Šššššššššš.“

ČÁST PRVNÍ

DŮM

KAPITOLA 1

23. června

„Ale vždyť už tam straší,“ řekl Mike Kostner. Zavrtěl hlavou a upřeně se na Perryho podíval. „Fakt chcete strašit v baráku, kde už straší?“

„To je na tom právě bezva,“ usmál se Perry. „Polovina práce už je hotová. Od tebe jen potřebujeme, aby ses tam vydal a přitloukl tam pár fošen, vyztužil pár stěn. Postaral se, aby se tam nikdo nepropadl podlahou.“

Mike zvedl pintu piva a nadvakrát si přihnul. Získával čas. Potom se podíval na Perryho. „Ty tomu ale vážně nevěříš, že ne? V tom baráku nikdo nežil nejmíň padesát let. Nejspíš ještě víc. Udělal bys líp, kdybys ho zboural a postavil od píky novej dům. Vlastně ještě lepší by bylo, kdyby sis pronajal sámošku starýho Dominicka na Cicero Street a ten strašidelnej dům zřídil tam.“

Perry zavrtěl hlavou. „Nechceme být jako lidi z Junior Chamber! Kam se hrabe prodejna po mrtvym Dominickovi na hřbitov. Sám to dobře víš. No tak. Máme přístup ke starýmu hřbitovu v lese, za kterým stojí starej strašidelnej dům. A ty historky kolem…, spousta historek. Všichni v okrese Cook vědí, že v tom baráku prej straší. Sakra, vždyť o tom vědí všichni v Illinois, co o tom baráku někdy něco slyšeli. A tohle je právě bezva – většinu marketingu už máme pořešenou. Strašidelný historky o Bachelor’s Grove lidi slýchaj v podstatě od mala. Co se stane, když se rozkřikne, že pouštíme lidi do tý starý zamčený barabizny schovaný kdesi uprostřed lesa? Kterou střežila policie a dveře byly na řetěz? Letos o Halloweenu se tam lidi jenom pohrnou! To místo bylo desítky let nepřístupný!“

Mike přikyvoval. „Jenže to mělo svůj důvod.“

„Babský povídačky,“ namítl Perry.

Mike zavrtěl hlavou. „Tam umírali lidi. A lidi jsou tam pohřbený. Je to vedle hřbitova!“

Perry pokrčil rameny. „Lidi jsou pohřbený všude. Z onoho světa se nikdo nevrací. Mně jsou nějaký strašidelný historky ukradený. Ty řetězy tam byly kvůli partičce satanistickejch feťáků, kteří to tam pustošili. Nic víc.“

„Mně je to prostě nějak proti srsti,“ řekl Mike. Sáhl po pivu a o dalších pár centimetrů z něj upil. Když ho opět položil, podíval se na Perryho. Přes deset let spolu kamarádili, ode dne, kdy se seznámili na svatbě sestry Mikovy ex-manželky. Ale Perry chodil v obleku, zatímco Mike nosil přinejlepším džíny a tričko s krátkým rukávem. I teď, když seděli u ulepeného černého kulatého stolu Na Okraji, zaplivané pivnice, kde o víkendech hrály revivaly skupin jako Led Zeppelin a Journey, měl na sobě Perry bílou košili s kravatou. A Perry mluvil s Miou, Mikovou ex, mnohem častěji než Mike.

„Jak proti srsti?“ zeptal se Perry. „Je to byznys.“ Rukou si přejel plešatou hlavu, čímž Mikovi připomněl, že když se seznámili, měl na hlavě bujnou světlovlasou kštici. A teď… měl hlavu jako koleno, a k tomu panděro. Věci se mění. Tak trochu jako Mikovo manželství. Mike nepřestával stavět domy, a zatímco je stavěl, Mia chodila na návštěvy do jiných domů. Hlavně do jejich ložnic. To byl pro Mika kámen úrazu.

„Podívej,“ řekl, „nevím, cos udělal, že tohle financuješ, ale mně to prostě nepřijde jako dobrej nápad. Chci říct…, Bachelor’s Grove…, o tom místě se mluvilo, už když jsem byl malej kluk. Lidi tam na silnici vídaj duchy. Já si prostě nemyslím…“

Perry zvedl ruku. „Miku, jako vážně. Kdys měl naposledy pořádnou zakázku? Před třema tejdnama? Před čtyřma?“

Mike zavrtěl hlavou. „Minulej tejden jsem dělal jednu střechu.“

„Jeden den?“

Mike vyšpulil rty. „Dva dny.“

Perry stáhl svá ocelově šedá obočí. „A co máš naplánovanýho na tenhle tejden?“

„Dneska je čtvrtek.“

„Dobře, na příští tejden?“

Mike svěsil ramena. Nic neřekl. Co mohl říct? Byl tesař na vrcholu sil a za poslední tři týdny pracoval jen pár dní. Na účtu měl aktuálně mnohem méně peněz, než kolik platil nájem za byt.

Perry přikývl. „O tomhle mluvím.“ Položil ruku na okraj Mikovy pinty, zrovna když si ji chtěl Mike zvednout ke rtům.

„Podívej,“ řekl Perry, „měls docela pech. Já tomu rozumím. Ale nerozumí tomu každej. Když do tohohle půjdeš, mohla by se tvoje situace změnit. Je to dobrá zakázka. Okresu jsme to přednesli jako skvělej obchod. Rok co rok vyplácí tisíce dolarů, aby na ten hřbitov lidem v říjnu znemožnili vstup. A teď, místo aby prachy utráceli, můžou z toho místa rejžovat. Barák dáme do pucu, otevřeme ho jako strašidelnej dům a okres bude mít podíl ze vstupnýho. Když na tom budeš spolupracovat…, okres by ti pak mohl vydat dobrozdání pro spoustu jinejch kšeftů. Místo práce pět dní v měsíci bys zase mohl mít práci na pět dnů v tejdnu. To myslím vážně.“

Mike zpod Perryho ruky vymanil sklenici. „Já nevím,“ povzdechl si.

„Chceme od tebe, jenom abys vyztužil podlahy a schodiště,“ vysvětloval Perry, „něco bude potřeba vyrvat, ale inspekci už jsme provedli a myslím, že můžeme zachránit spoustu ploch, co vypadaj staře a strašidelně. Ty pod nima postavíš hromadu novejch vzpěr. Předěláš vstup a nejspíš postavíš pár příček, jakmile budou mít architekti plán vnitřního provozu.“

„Bude to černá díra,“ namítl Mike. „Ten barák se nejspíš každou chvíli propadne do země, stejně jako ty rakve všude okolo.“

„Co jinýho máš naplánovanýho na tenhle měsíc?“ kontroval Perry.

V té chvíli vystoupil na pódium vysoký hubený chlapík a připojil si kytaru. O chvilku později už prsty klouzal po strunách a poloprázdný podnik se naplnil ocelovými arpeggii. Nebyl marný. Ale zjevně byl pouhým rádoby Eddiem Van Halenem.

Mike s ním soucítil. On sám byl poslední dobou pouhým rádoby tesařem.

Perry na něho upíral pohled plný očekávání. Mike pokrčil rameny. Pořád se nevyjadřoval tak ani tak.

„Tohle je tvoje zpáteční jízdenka,“ řekl Perry. Sevřel Mikovi rameno a stiskl je. „Když tohle uděláš a okres si letos na podzim přijde na nějaký prachy…, budeš mít zase práci. Slibuju, že neustále.“

Mike si odfrkl.

„Tak ještě jednou, co máš tenhle měsíc v plánu?“

„Kdy bych měl začít?“ zeptal se Mike.

„V pondělí,“ odpověděl Perry. „Základní stavební práce potřebujeme mít hotový do konce srpna, aby měli výtvarníci dost času celý to místo vyzdobit.“

„Jak vyzdobit?“

Kytarista za nimi držel vysoko ve vzduchu jediný tón – a s ním i celý svůj nástroj. Mike si přiložil dlaň na levé ucho.

„Jako strašidelnej barák,“ křikl Perry. Natáhl ruku přes stůl a vlepil Mikovi lehký políček. „Co myslíš?“

„Proč to prostě nenechají tak, jak to je?“ zeptal se Mike. „Jak říkáš, už teď v něm straší a působí děsivě. Není nutný, abych tam hnul prstem.“

„V kostce – soudní tahanice.“ Perry zavrtěl hlavou. „Prostě tam běž a postarej se, aby lidi nepropadávali zpuchřelejma podlahama. Já se postarám, že se ten barák letos na podzim stane nejlepšim strašidelnym domem v celym Illinois. Všechno to bude super.“

„Já taky v kostce,“ opáčil Mike, „strašidelnej dům. Tím už přece je!“

Perry se usmál. „Už jen dvě slova – prodej vstupenek.“ Odmlčel se a probodl Mika pohledem. „A zaplatíš z toho nájem.“

Mike sklopil hlavu a zadíval se na poloprázdnou sklenici.

„V kolik hodin v pondělí?“

KAPITOLA 2

Pondělní ráno přišlo rychle. A když nastalo…, Mike nebyl připravený. Chtěl být. Snažil se být. Přes víkend naložil pick-up, naskládal do něj všechno, co si myslel, že může potřebovat. Ale skutečnost byla taková, že dokud se nedostal na místo a na vlastní oči si je neprohlédl…, co mohl vědět?

Navíc neděle nedopadla dobře…, cítil se osaměle. A v důsledku toho to zase přehnal s pivy. Teď to bylo tak, že ho bolela hlava, bolelo ho v kříži, a aby pravdu řekl, vůbec tady nechtěl být.

Slunce bylo dosud nízko nad obzorem, a když ujížděl po štěrkové cestě, která do areálu hřbitova vedla z výpadovky do Midlothianu, nad stébly trávy se vznášely obláčky řídké mlhy. A když potom kráčel kolem tichých náhrobních kamenů, v jitřním oparu se mu chladem mírně chvěla ramena.

Upřímně vzato, v téhle době tu náhrobků už mnoho nebylo… Bachelor’s Grove byl koneckonců jen malý místní hřbitov z minulého století a některé náhrobky se skácely, jiné se staly terčem vandalů nebo byly odvezeny. Policie měla dobrý důvod, proč plot, obvykle používaný k vymezení lesní obory a chránící zbytky tohoto pohřebiště, zajistila několika řetězy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2