Ukázka elektronické knihy

BUDOUCNOST KAPITALISMU

Tváří v tvář novým úzkostem

Paul Collier

Z anglického originálu The Future of Capitalism. Facing the New Anxieties,

vydaného nakladatelstvím Penguin Random House v Londýně v roce 2018,

přeložil Jan Prokeš

Přebal a grafickou úpravu navrhl Matěj Růžička

Odpovědný redaktor Oldřich Vágner

Jazyková redakce Radka Klimičková

Odborná revize Tomáš Konečný

Korektury Markéta Hofmeisterová

Technicky redaktor Milan Dorazil

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2020 jako svou 4527. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3395-0 (váz.)

ISBN 978-80-257-3424-7 (e-kniha)

Copyright © 2018, Paul Collier

All rights reserved

Czech edition © Argo, 2020

Translation © Jan Prokeš

Cover and typography © Matěj Růžička, 2020

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS,

lze je pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz

Pro Sue

Spojeni životem, rozděleni úzkostí

Vášně a věcnost

V předivu naší společnosti se objevují hluboké trhliny. V obyčejných lidech probouzejí nové starosti a nový hněv; na politické scéně vyvolávají nové vášně. Sociální kořeny těchto starostí mají geografický, vzdělanostní a morální rozměr. Regiony se bouří proti metropolím, severní Anglie proti Londýnu, vnitrozemí proti pobřežním oblastem. Méně vzdělaní se bouří proti vzdělanějším. Řadoví zaměstnanci, kteří třou bídu s nouzí, se bouří proti „somrákům“ i „rentiérům“. V roli revolučních sil společnosti se místo dělnické třídy ocitli méně vzdělaní, těžce pracující lidé z periferie: místo bezkalhotníků tu máme bezkravatníky.[I] Co těmto lidem vlastně hýbe žlučí?

Ze zeměpisných souřadnic se staly koordináty nových pocitů hořkosti, po dlouhém období, kdy se geograficky podmíněná hospodářská nerovnost snižovala, došlo v poslední době k jejímu prudkému vzedmutí. Po celé Severní Americe, Evropě i v Japonsku se metropolím vede neúměrně lépe než zbytku země. A nejenže metropole oproti regionům nesrovnatelně víc bohatnou, ale navíc se od mateřských zemí sociálně odpoutávají a mají s nimi už jen pramálo společného, ačkoli jde v mnoha případech o hlavní města.

Silně nerovnoměrná je však distribuce oněch mimořádných ekonomických výnosů dokonce i na úrovni metropolí. Úspěšní lidé dneška nejsou ani kapitalisté, ani řadoví zaměstnanci: jsou to osoby s kvalitním vzděláním a novým typem kompetencí. Studovali společně na univerzitách a vypěstovali si novou kolektivní identitu, v níž se uznání vydobývá odbornou zběhlostí. Tak vyrostla nová třída, která si osvojila specifický mravní kodex: z charakteristických vlastností, jako je příslušnost k etnické menšině nebo sexuální orientace, učinila základ skupinové identity, jejíž nositele vnímá jako oběti. Na základě svého ostentativního zájmu o tyto viktimizované skupiny si zároveň osobuje morální převahu nad lidmi s menší erudicí. Z příslušníků této vzdělané elity se ustavila nová vládnoucí třída, jejíž členy pojí nebývale pevná důvěra ke státnímu aparátu i k sobě navzájem.

Zatímco příjmy těch vzdělaných vylétly strmě vzhůru, kam s sebou vytáhly i celostátní průměr, lidé s méně kvalitním vzděláním, ať už žijí v metropolích, nebo kdekoli jinde, upadli do krize a skončili s nálepkou „bílé pracující třídy“. Syndrom úpadku se ohlásil s úbytkem solidní práce. Vinou globalizace se řada pracovních pozic vyžadujících střední míru kvalifikace přesunula do Asie, zatímco mnohé další padly na oltář technického pokroku. Nejdrtivěji dolehl úbytek práce na dvě konkrétní věkové skupiny: na starší pracující a na uchazeče o první zaměstnání.

U starších pracujících vedl úbytek pracovních příležitostí nezřídka k rozpadu rodiny, drogové či alkoholové závislosti a násilnému chování. Ruku v ruce s tím šla ztráta pocitu životního smyslu, která se u amerických bělochů bez vysokoškolského vzdělání projevila poklesem očekávané délky dožití; to všechno v době, kdy průměrná délka života těch šťastnějších skupin zásluhou bezpříkladného tempa lékařského pokroku o překot.[1] V Evropě se o utlumení nejkrajnějších dopadů tohoto trendu postarala síť sociálního zabezpečení, ale i tam jde o široce rozšířený syndrom a ve většině postižených měst, jako je třeba britský Blackpool, očekávaná délka života rovněž klesá. Na nezaměstnané padesátníky a starší zbyl jen kalich hořkosti. Mladí s méně kvalitním vzděláním na tom však nejsou o mnoho lépe. Ve valné části Evropy se mladí lidé potýkají s masovou nezaměstnaností. Bez práce je momentálně třetina mladých Italů; taková nouze o práci tady nebyla od Velké hospodářské krize ze třicátých let minulého století. Podle průzkumů veřejného mínění navíc mladí nebývale propadají pesimismu: většina je přesvědčena, že se jim bude žít hůř než jejich rodičům. Tato skepse není bezdůvodná: poslední čtyři desítky let se hospodářský výkon kapitalismu zhoršuje. Světová finanční krize z let 2008—2009 to ukázala nad slunce jasněji, ale onen pesimismus narůstá zvolna už od osmdesátých let. Hlavní příslib kapitalismu, jímž mělo být postupné zlepšování životních poměrů všech lidí, pozbyl důvěryhodnosti: některým lidem se sny splnily, ale ostatní přišli zkrátka. V Americe, erbovní zemi kapitalismu, se polovině lidem narozeným v osmdesátých letech vede hůř, než se ve stejném věku vedlo jejich rodičům.[2] Z jejich pohledu kapitalismus nefunguje. Když vezmeme v potaz, jak velký pokrok jsme od roku 1980 zaznamenali na poli techniky a veřejné politiky, volá takové selhání do nebes. Zmíněný pokrok, k němuž otevřel cestu právě kapitalismus, položil základy k tomu, abychom se my všichni mohli mít podstatně lépe. A přece si dnes většina lidí myslí, že se jejich dětem bude žít hůř než jim samotným. Mezi americkými bělochy z třídy pracujících propadá tomuto pesimismu závratných 76 % dotazovaných.[3] A Evropané to vidí ještě černěji.

Zatrpklost lidí s méně kvalitním vzděláním je podbarvena strachem. Tito lidé cítí, jak se od nich ti vzdělanější v sociální i kulturní rovině distancují. A dospívají k závěru, že tato distance spolu s utvářením privilegovaných skupin, které z jejich hlediska slízávají všechnu smetanu, oslabuje jejich vlastní nárok na to, aby jim byla podána pomocná ruka. Jejich důvěra v budoucí systém sociálních jistot se tak rozplývá právě v okamžiku, kdy by takové jistoty zvýšenou měrou potřebovali.

Pod náporem starostí, hněvu a zoufalství se rozkládají tradiční voličské základny a totéž se dá říci o důvěře lidí ve vládu i v sebe navzájem. Méně vzdělaní vytvořili jádro politické vzpoury, která se ve Spojených státech projevila vítězstvím Donalda Trumpa nad Hillary Clintonovou; ve Velké Británii vítězstvím brexitu nad vůlí setrvat v EU; ve Francii tím, že protisystémové strany Marine Le Penové a Jean-Luca Mélenchona získaly ve volbách úhrnem přes 40 % hlasůII (zatímco volební zisk do té doby vládnoucích socialistů se propadl pod 10 %); a v Německu takovým ochabnutím voličské podpory pro vládní koalici křesťanských a sociálních demokratů, že se z Alternativy pro Německo (AfD) stala oficiální opoziční strana se zastoupením ve Spolkovém sněmu. K propasti ve vzdělání se navíc přidala propast geografická. Londýn se vyslovil jednoznačně pro setrvání v EU; New York hlasoval jednoznačně pro Clintonovou; Paříž se distancovala od Le Penové a Mélenchona a Frankfurt zase od AfD. Zdrojem radikálního nesouhlasu se staly regiony. Politická vzpoura měla rovněž co do činění s věkem, ale nelze ji redukovat pouze na střet mladých a starých. K politickým extrémům se přiklonili jak starší pracující, kteří se ocitli na vedlejší koleji kvůli klesajícímu zájmu zaměstnavatelů, tak mladí, kteří na bezútěšný pracovní trh teprve čerstvě vstoupili. Ve Francii hlasovali mladí v neúměrně velkých počtech pro moderní inkarnaci krajní pravice; v Británii a ve Spojených státech zase pro novou podobu krajní levice.

Příroda se děsí prázdnoty a pro voliče platí totéž. Frustrace plynoucí z propastného rozdílu mezi realitou a tím, čeho bychom mohli dosáhnout, uvolnila energii živící dva typy politiků, kteří dlouho číhali v závětří: populisty a ideology. Totéž se přihodilo i ve třicátých letech minulého století, kdy se kapitalismus zbortil zatím naposledy. Rýsující se nebezpečí dostalo konkrétní kontury v knihách Konec civilizace (1932) od Aldouse Huxleyho a 1984 (1949) od George Orwella. Konec studené války nás pak v roce 1989 postavil před přesvědčivou vyhlídku, že všechny takové pohromy zůstaly definitivně za námi — že jsme dospěli na „konec dějin“, do stadia trvalé utopie. Jenže dnes se namísto toho potýkáme s bolestně přesvědčivou vyhlídkou na svou vlastní verzi dystopie.

Jako odpověď na nové starosti se promptně vynořily staré ideologie, které nás vracejí k vyčpělému a vulgárnímu střetu mezi levicí a pravicí. Ideologie obecně vzato nabízí lákavou směs nekomplikovaných morálních jistot a univerzálně uplatnitelných úvah, takže má po ruce sebejistou repliku na každý problém. Oprášené ideologie marxismu ze století devatenáctého, fašismu ze století dvacátého a náboženského fundamentalismu ze století sedmnáctého už kdysi zavedly společnost k tragickým koncům. Kvůli svým nezdarům přišly o většinu svých stoupenců, tudíž se do čela jejich obrody mohla postavit už jen zbývající hrstka politických ideologů. Jednalo se o příslušníky drobných reziduálních organizací: osoby se zálibou v paranoidní psychologii kultu a s klapkami na očích, které je chrání před realitou minulých blamáží. V posledním desetiletí před zhroucením komunismu v roce 1989 žili zbývající marxisté ve víře, že to „kapitalismus má na kahánku“. Kolektivní vzpomínka na ono zhroucení dnes už natolik vybledla z paměti, že se někdejší myšlenky mohou zase vracet: knižní trh zaplavily nové tituly omílající tutéž starou písničku.[4]

Co do přitažlivosti svádí s ideology souboj druhý typ politiků: charismatičtí populisté. Ti se s analýzou té či oné ideologie ani nezdržují a rovnou předkládají řešení, která sice znějí věrohodně, ale ne déle než na pár minut. Musejí proto voličům zabránit v hlubší reflexi, k čemuž jim slouží kolovrátek zábavního rozptýlení. Lídři s těmito dovednostmi se líhnou v jiném rybníčku: mezi mediálními hvězdami.

Ideologové i populisté sice ze starostí a hněvu vyvolaného novými trhlinami tyjí, ale zacelit je nedovedou. Tyto trhliny totiž nemají co dělat s opakující se minulostí; jedná se o nový, komplexní fenomén. Svými nefunkčními „všeléky“, které tito politici vášnivě ordinují, však mohou natropit nedozírné škody. Účinné recepty na zhoubné procesy probíhající v naší společnosti sice existují, ale nenajdeme je ani v moralistním zápalu ideologů, ani v bezstarostné zkratkovitosti populistů. Dobrat se jich můžeme jedině cestou věcných úvah, vyžadujících pragmaticky chladnou hlavu. Veškeré návrhy předkládané v této knize mají právě takový pragmatický rozměr.

Tím se však nezříkám vroucího zápalu, neboť i ten touto knihou prostupuje. Každá ze tří bezútěšných trhlin, které se v naší společnosti rozevřely, nějakým způsobem proťala i můj vlastní život. Hlavu jsem si zachoval chladnou, ale u srdce mě z toho pálí.

Novou geografickou propast mezi vzkvétajícím centrem a uvadajícími městy z regionů jsem poznal z první ruky. Symbolem skomírání těchto měst se ostatně stal můj rodný Sheffield a kolaps tamního ocelářství, zvěčněný muzikálem Donaha!. Tu tragédii jsem prožíval v přímém přenosu: náš soused skončil na dlažbě, jeden náš příbuzný se musel živit uklízením toalet. Mezitím jsem se přestěhoval do Oxfordu, z něhož se stala kýžená destinace metropolitního úspěchu: bydlel jsem najednou v poštovním obvodě, který se vyznačoval největším nepoměrem mezi cenou bydlení a výší příjmů v celé zemi.

Z vlastní zkušenosti jsem rovněž poznal, jak propast rozevřená v oblasti vzdělanosti a morálky oddělila rodiny nesené vlnou úspěchu od rodin zabředajících do chudoby. Ve čtrnácti letech jsme se sestřenicí byli jeden jako druhý: na den stejně staří, oba děti nevzdělaných rodičů, ale přesto jsme se nějak s odřenýma ušima dostali na gymnázium. Předčasná smrt otce však moji souputnici osudově poznamenala. Neměla nikoho, kdo by zastoupil jeho výchovnou úlohu. Ještě jako nezletilá porodila dítě, čímž nastoupila na cestu nezdarů a ponížení. Můj život mezitím sledoval pozvolnou trajektorii vzestupu, nejprve z gymnázia na Oxford, kde se mi dostalo možnosti stipendijního studia.III Odtud mě další krůčky dovedly k profesurám na Oxfordu, Harvardu a v Paříži,a snad aby si mé ego opravdu přišlo na své, udělila mi labouristická vláda Řád britského impéria, konzervativní vláda rytířský titul a moji kolegové z Britské akademie mne poctili Prezidentskou medailí. Jakmile se nůžky jednou rozevřou, běží už celý proces samospádem. Nezletilými matkami se v sedmnácti letech staly i dcery mé sestřenice, zatímco můj stejně starý syn získal stipendium na jedné z nejpřednějších škol v zemi.

Konečně jsem z vlastní zkušenosti poznal i globální propast mezi nespoutaným blahobytem Spojených států, Británie a Francie, kde jsem si pohodlně žil, a zoufalou nouzí Afriky, kde jsem pracoval. Moje studenty, mezi nimiž převládají Afričané, staví tento příkrý kontrast před dilema, jak po promoci naložit s vlastním životem. Jeden můj súdánský student — doktor zaměstnaný v Británii — se nedávno ocitl před volbou, zda zůstat ve Spojeném království, nebo se vrátit do Súdánu, kde dostal nabídku pracovat pro úřad ministerského předsedy. Rozhodl se pro návrat, ale představuje v tomto ohledu výjimku: na súdánské doktory narazíte častěji v Londýně než v Súdánu.

Tři hluboce rozšklebené jizvy, které jsem právě popsal, pro mě nejsou jen předmětem studia; jde o tragédie, jež bytostně ovlivnily mé představy o smyslu života. Právě proto jsem tuto knihu napsal: abych s touto situací něco udělal.

Triumf a rozklad sociální demokracie

Sheffield není zrovna nóbl město, ale to jenom utužilo tamní mezilidské vztahy, které kdysi tvořily mocnou politickou sílu. Města na severu Anglie razila cestu průmyslové revoluci a tamní obyvatelé jako první pocítili nové starosti, které to s sebou neslo. Komunity jako ta sheffieldská pochopily, že je s místem, kde vyrůstaly, pojí společné pouto, a to je ponouklo ke zřizování družstevních organizací, jimiž se chtěly s oněmi novými starostmi vypořádat. Položily důraz na vzájemnou pospolitost a vytvořily organizace, které mohly těžit z předností reciprocity. Spolky zakládané na principu družstva lidem přinášely možnost našetřit si na bydlení; z Halifaxu, dalšího z yorkshirských měst, vzešla instituce, která se vypracovala na největší banku v Británii. Zásluhou družstevních pojišťoven už lidé nenesli na bedrech tak velká rizika. Zemědělská družstva a družstevní obchůdky poskytly zemědělcům a spotřebitelům silný opěrný bod při jednání s velkými podniky. Z tavicího kotle severní Anglie se posléze družstevní hnutí přelilo do valné části Evropy.

Tato družstva tvořila pospolitou sílu a stala se základem politických stran levicového středu: stran hlásících se k sociální demokracii. Přednosti reciprocity, z nichž lidé těžili nejprve na úrovni komunit, se posunuly na novou úroveň, když úlohu komunit zaujal národ jako celek. Nová politická agenda měla stejně jako samotná družstva praktický rozměr, neboť vycházela ze starostí, jež provázely život obyčejných rodin. Po druhé světové válce se řada těchto sociálnědemokratických stran dostávala po celé Evropě k moci a využila toho k zavádění pestré škály pragmatických opatření, přinášejících účinnou odpověď na zmíněné starosti. Pokrok v oblasti zdravotnictví, penzijního zajištění, školství a pojištění v nezaměstnanosti se ze sféry legislativy postupně přenesl do reálného života, jemuž udělil novou kvalitu. Příslušná opatření se osvědčila do té míry, že se s nimi ztotožnil celý široce pojatý politický střed. Středolevé strany se u moci střídaly se středopravými, ale na daná opatření nikdo nesahal.

Přesto se dnes sociální demokracie coby politická síla ocitla v existenční krizi. Posledních deset let pro ni znamenalo jednu pohromu za druhou. Hillary Clintonová v čele středolevých sil, pošramocených ostrou kritikou Bernieho Sanderse, prohrála s Donaldem Trumpem; otěže britských labouristů, sledujících doposud linii Blaira a Browna, nyní převzali marxisté. Ve Francii dospěl prezident Hollande k rozhodnutí, že se svůj post ani nepokusí obhájit, a jeho nástupce na kandidátce Socialistické strany Benoît Hamon se z voleb poroučel se ziskem pouhých 8 % hlasů. Sociálnědemokratické strany v Německu, Itálii, Nizozemsku, Norsku a Španělsku do jedné zaznamenaly razantní úbytek voličské podpory. Za normálních okolností by to byla dobrá zpráva pro politiky z pravého středu, jenže ani ti si v Británii a Americe neudrželi nad svými stranami kontrolu, přičemž v Německu a ve Francii se jim dočista rozložila voličská základna. Proč k tomu došlo?

Důvodem je skutečnost, že se sociální demokraté levicového i pravicového střihu bez rozdílu vzdálili svým kořenům vyrůstajícím z praktické reciprocity komunit a dostali se do vleku diametrálně odlišné skupiny lidí, kteří si získali neúměrně velký vliv: středostavovských intelektuálů.

Levicoví intelektuálové propadli myšlenkám Jeremyho Benthama, filozofa 19. století. Ten ve své filozofii, známé jako utilitarismus, separuje morálku od našich intuitivně vyznávaných hodnot a celou ji staví na jediném rozumovém principu: morálnost počínání by se měla posuzovat s přihlédnutím k tomu, zda směřuje k „maximalizaci štěstí pro co nejvíce lidí“. Jelikož se naše intuitivně vyznávané hodnoty s tímto ctihodným kritériem nezřídka rozcházejí, potřebuje stát do svého čela mravně neochvějné technokraty, kteří jej budou řídit. Tato elita — paternalisticky dozírající na společnost — představuje aktualizovanou verzi strážců z Platónovy Ústavy. John Stuart Mill, odmalička vychovávaný jako Benthamův stoupenec — a druhý z tandemu intelektuálů, kteří utilitarismus zformovali —, už jako osmiletý čítal Ústavu v řeckém originále.

Jenže Bentham a Mill bohužel nebyli žádnou novověkou obdobou morálních velikánů typu Mojžíše, Ježíše či Mohameda; byli to asociální podivíni. Bentham se vyznačoval takovou výstředností, že se dnes domníváme, že trpěl autismem, a neměl špetku smyslu pro sociální sounáležitost. Mill si žádnou normálnost v podstatě ani vypěstovat nemohl: jeho výchova byla cíleně pojata tak, aby nepřicházel do styku s vrstevníky, a o starověkém Řecku měl nejspíš hlubší povědomí než o vlastní společnosti. Ve světle řečeného příliš nepřekvapí, jak dalece se etika Benthamových a Millových přívrženců odlišuje od zásad vyznávaných námi ostatními.[5]

Benthamovy podivné hodnoty by vyšuměly doztracena, nebýt toho, že došlo k jejich začlenění do oboru ekonomie. Jak si ještě ukážeme, koncepce lidského počínání, kterou si ekonomie osvojila, snad ani nemůže být utilitaristické morálce vzdálenější. Homo economicus neboli člověk ekonomický je skrz naskrz sobec a nezřízený chamtivec, který se nestará o nikoho jiného než o sebe sama. Přesto se právě on stal pilířem ekonomické teorie o lidském jednání. Aby bylo možné poměřovat přínos veřejné politiky, potřebovali ekonomové nějaké kritérium, které by zohledňovalo úhrnný blahobyt, resp. „prospěch“ či „užitek“ (utility), jenž každému z oněch psychopatických jednotlivců kyne. Utilitarismus poskytl k takovým propočtům intelektuální bázi: princip „co největšího štěstí pro co nejvíce lidí“ nabízel příhodné vodítko matematických metod maximalizace. „Užitek“ se přitom odvozoval ze spotřeby, tedy z konzumního jednání, přičemž při konzumu nad běžný rámec se měl nově generovaný užitek čím dál víc tenčit. Pokud by byl úhrnný objem spotřeby ve společnosti konstantní, byla by maximalizace užitku jednoduše otázkou toho, jak přerozdělit příjmy, aby zavládla dokonalá konzumní rovnost. Sociálnědemokratičtí ekonomové si ovšem uvědomili, že se velikost „koláče“ spotřeby mění, a jelikož daně zvyšují nechuť pracovat, bude se koláč s jejich zaváděním zmenšovat. Tím vyvstala potíž s pobídkou, kvůli které se vypracovaly moderní teorie „optimálního zdanění“ a „problému zastupovaného a zástupce“ (tzv. principal-agent problem). Ve zkratce řečeno se sociálnědemokratická veřejná politika rostoucí měrou soustředila na to, jak za pomoci daní zajistit přerozdělení konzumu a přitom minimalizovat negativní dopady na ochotu lidí pracovat.

Netrvalo dlouho a prokázalo se, že od „užitku“ jednotlivce nelze mechanicky odvozovat blahobyt společnosti, pokud máme alespoň trochu respektovat základní pravidla intelektuální koherence. Ekonomové to sice uznali, přesto s tím nepřestali. Zatímco většina akademických filozofů pustila utilitarismus kvůli přemíře nedostatků k vodě, ekonomové nad nimi prostě jen zavřeli oči. Z utilitarismu se totiž vyklubala náramně praktická pomůcka. Abychom mu nekřivdili: mnoho otázek veřejné politiky lze s jeho pomocí vyřešit celkem uspokojivě; neblahé dopady závisejí na konkrétní problematice. U nekomplikovaných otázek, například zda tam a tam postavit silnici, představuje leckdy ten nejlepší dostupný nástroj. Na složitější problémy se však mnohdy zoufale nehodí.

Ekonomové, vybaveni aparátem utilitaristické matematiky, záhy obsadili sféru veřejné politiky. Platón si své strážce představoval jako filozofy, ale v praxi se jimi obvykle stávali ekonomové. Premisa o psychopatické povaze lidí jim propůjčila záminku chopit se role morálně nadřazené elity, zatímco premisa o tom, že účelem státu je maximalizovat užitek, poskytla ospravedlnění pro přerozdělení konzumu podle naléhavosti individuálních „potřeb“. Sociálnědemokratická politika se tím začala bezděky — a zpravidla v nepostřehnutelných krůčcích — odklánět od budování recipročních závazků, spojujících veškeré občany.

Kombinace toho všeho přinesla zhoubné následky. Veškeré morální závazky se nyní přenesly na stát a zodpovědnost převzala mravně neochvějná elita. Občané přestali platit za morální aktéry s vlastními povinnostmi a jejich úloha se smrsknula na roli konzumentů. Velký sociální inženýr a jeho utilitarističtí strážní andělé věděli všechno nejlíp: místo komunitarismu nastoupil sociální paternalismus.

Tento sebejistý paternalismus výmluvně ilustruje poválečná strategie městského rozvoje. Rostoucí počet vozidel vyvolal potřebu nadjezdů a rostoucí počet obyvatel zase nezbytnost nové bytové zástavby. A tak se celé ulice a čtvrti srovnaly se zemí, aby je nahradily modernistické nadjezdy a do nebe hnané věžáky. K údivu utilitaristické elity se však v reakci na to strhl odpor. Srovnat celé komunity se zemí by dávalo smysl, pokud by nové bydlení, zlepšující materiální kvalitu života nemajetných osob, bylo to jediné, na čem záleží. Jenže daný krok ohrozil komunity, a právě ty propůjčují lidskému životu smysl.

Čerstvé poznatky sociální psychologie nám umožňují pochopit výše popsaný odpor hlouběji. Psycholog Jonathan Haidt v jedné své brilantní knizeIV zkoumal elementární hodnoty vyznávané po celém světě. Dospěl ke zjištění, že k šesti z nich se upíná téměř každý z nás. Jsou jimi loajalita, férovost, svoboda, autorita, péče a posvátnost.[6] Reciproční závazky budované družstevním hnutím se opíraly o hodnoty loajality a férovosti. Paternalismus utilitaristické elity, demonstrovaný srovnáváním komunit se zemí, se proti oběma těmto hodnotám prohřešil — a stejně tak proti svobodě. (Poslední poznatky sociální psychologie, nově obohacené metodami neurověd, navíc ukazují, že modernistický styl, kteří si tito inženýři tak oblíbili, negativně ovlivňuje duševní pohodlí, protože se rozchází s obecně sdílenými estetickými hodnotami.) Jak je možné, že si elita nedokázala morální nedomyšlenost svého počínání uvědomit? I na to nabízí Haidt odpověď: řídili se atypickou volbou hodnot. Zatímco většina lidí vyznává morálních hodnot šest, elita si tento seznam zúžila na pouhé dvě položky: na péči a rovnost. Atypické přitom nebyly pouze její hodnoty, ale také její charakteristické rysy: západní, vzdělaná, průmyslová, bohatá a vyspělá. V angličtině pro to existuje akronym WEIRD (Western, Educated, Industrial, Rich, Developed), což zároveň znamená „divná“. Péče a rovnost jsou hodnoty utilitaristů: „weirdovských“ stoupenců divnosti. V ideálním případě by v nás vzdělání mělo prohlubovat schopnost empatie a vést nás k tomu, abychom se dokázali lépe vcítit do kůže druhých.[V] V praxi se však nezřídka děje pravý opak, neboť ti úspěšnější získávají odstup od starostí obyčejných lidí. Elita, obrněná jistotou plynoucí z meritokratické nadřazenosti, se ochotně sžívá s rolí nových platónských strážců, kteří mají plné právo ignorovat hodnoty druhých. Chovám podezření, že kdyby se Haidt v této problematice vrtal hlouběji, dospěl by k závěru, že ačkoli „weirdovci“ tak ostentativně brojí proti autoritativním pořádkům, mají tím ve skutečnosti na mysli pouze autoritativní struktury zděděné z minulosti. Autoritativní pořádek ztělesněný novou meritokracií naopak berou jako cosi samozřejmého: vždyť jej sami vytvořili.

V sedmdesátých letech nabral odpor proti paternalismu na síle. Mohl si vzít na mušku porušování loajality a férovosti a vést k oprášení komunitarismu. Jenže elita si místo toho vzala na paškál pošlapávání svobody a začala se zasazovat o to, aby se jednotlivcům vrátila údajná přirozená práva, která je měla uchránit před svévolí státu. Bentham představu přirozených práv pohrdavě označil za „nesmysl na chůdách“ a v tomto bodě s ním souhlasím. Politikům usilujícím o volební vítězství se však proklamace o nových právech náramně hodily. Když se mluvilo o právech, znělo to zásadověji než slibovat štědřejší fiskální politiku. Ta se navíc dala zpochybnit poukazem na náklady a daňovou zátěž, zatímco u práv se otázka povinností nezbytných k jejich naplnění příhodně odsouvala do pozadí. Družstevní hnutí práva nerozlučně propojilo s povinnostmi; utilitaristé z jednotlivců obojí sňali a přesunuli na bedra státu. Libertariáni nyní jednotlivcům práva vrátili, ale ne tak už povinnosti.

Tažení za práva jednotlivce se prolnulo s novým politickým hnutím, které se rovněž dovolávalo práv, a sice práv pro znevýhodněné skupiny. Za zrodem tohoto hnutí stáli Afroameričané, k nimž se připojili zastánci feminismu. Také tato skupina si našla svého filozofa. Stal se jím John Rawls, jenž proti Benthamově kritice přirozených práv postavil zastřešující rozumový princip jiného typu: morálnost společnosti by se měla posuzovat podle toho, nakolik její zákony dbají na blaho nejvíce znevýhodněných skupin. V jádru šlo těmto hnutím o rovnoprávné začlenění do společnosti, přičemž jak Afroameričané, tak ženy měli velmi pádné důvody k zásadní společenské přestavbě. Jak si ještě ukážeme, sociální schémata mohou mít nesmírně tuhý kořínek, a tak si snaha o rovnoprávné začlenění nevyhnutelně vyžádala přechodnou etapu, jež na sebe vzala podobu boje proti diskriminaci. Z této přechodné fáze jsme se ani po půl století ještě nevymanili. Z hnutí domáhajících se inkluze však za tu dobu postupně — a snad i mimoděk — vykrystalizovaly skupinové identity, které posloužily za základ ostrého vymezení proti „nepříteli“, neboť tak se obvykle umocňuje zápal bojujících.VI O právech teď najednou mluvil skoro každý, ať už šlo o ty, kdo se domáhali práv jednotlivce proti paternalistickému státu, o voliče zvyklé na to, že si je politici předcházejí různými výhodami, nebo o nové skupiny diskriminovaných občanů dožadujících se zvláštního zacházení. Vzniklo tak trojí pojetí práv, které se navzájem téměř nepřekrývalo. Všechna se však vyznačovala averzí vůči inkluzivnímu propojování práv a povinností, k němuž dospěla sociální demokracie, když se ještě držela svých komunitárních kořenů.

Ve jménu utilitarismu mluvili ekonomové; ve jménu práv zase právníci. V některých otázkách nacházely obě tyto elity společnou řeč, což z nich činilo nesmírně silnou lobby. V jiných případech se však dostávaly do sporu: Rawls a jeho stoupenci uznávali, že některá práva, která by malým a znevýhodněným skupinám zajistila silnější postavení, mohou vést ke zhoršení životních poměrů všech ostatních, a tudíž nesplňují kritérium utilitarismu. V přetahované mezi ekonomickými technokraty a právníky měli zpočátku navrch ti první: politikům usilujícím o oslovení voličů se zamlouvalo, když mohli slibovat „maximální blahobyt pro co nejvíc lidí“. Postupně se však jazýček vah vychýlil na stranu právníků, kteří měli v arzenálu zbraň hromadného ničení: soudy.

Obě ideologie se tak začaly rostoucí měrou rozcházet, ale ani jedna si pro své myšlenky nevydobyla takový prostor, jaký provázel družstevní hnutí. V centru zájmu utilitaristů, rawlsovců i libertariánů stál jednotlivec, nikoli kolektiv. Jak utilitarističtí ekonomové, tak i rawlsovští právníci přitom kladli důraz na rozdíly mezi skupinami: ti první v otázce příjmů, ti druzí v otázce znevýhodnění. Na sociálnědemokratickou politiku měly vliv oba tyto tábory. Utilitarističtí ekonomové razili myšlenku přerozdělení na základě potřeb. Koncepce sociální pomoci tak postupně obdržela novou podobu, v rámci níž se podpora přestala vázat na kritérium zásluh, čímž došlo ke znevážení přirozeně zakořeněného lidského smyslu pro férovost. Lidem bez zásluh se nyní dostávalo větších privilegií než lidem se zásluhami. Rawlsovští právníci se zase dožadovali kompenzací pro znevýhodněné. Pro německé sociální demokraty se tak například při koaličních rozhovorech v roce 2018 stala prioritou číslo jedna práva uprchlíků. Předák strany Martin Schulz trval na tom, že „Německo musí bez ohledu na nálady v zemi dostát mezinárodnímu právu“.[7] Formulka „bez ohledu na nálady v zemi“ ztělesňovala klasický étos morální elity; Bentham s Rawlsem by Schultzovi zatleskali. Jenže neuběhl ani měsíc a vlna pobouření ho stála funkci. Obě ideologie podceňují přirozeně zakořeněný význam reciprocity a zásluh, a naopak vyzdvihují jediné rozumové kritérium (byť každá z nich jiné), které má elita znalců vnutit všem ostatním. Družstevní hnutí naproti tomu právě z oněch přirozeně zakořeněných hodnot vycházelo, a ubíralo se tak ve šlépějích filozofické tradice vytyčené Davidem Humem a Adamem Smithem. K jejich odkazu se koneckonců otevřeně hlásí i Jonathan Haidt, který svou vlastní práci prezentuje jako „první krok k obrodě Humeova projektu“.

Zatímco levicoví intelektuálové se na úkor praktického komunitarismu sociální demokracie přikláněli k ideologii utilitarismu či rawlsismu, strany pravicového středu buď ustrnuly v prostomyslném světě nostalgie, nebo se nechaly uhranout skupinou intelektuálů s podobně pomýlenými názory. Cestou nostalgie se vydali vesměs evropští křesťanští demokraté jako Silvio Berlusconi, Jacques Chirac a Angela Merkelová; naopak konzervativní a republikánské strany anglofonního světa si zvolily cestu ideologie. Proti filozofii Johna Rawlse tak stanula filozofie Roberta Nozicka, podle níž mají jednotlivci právo na svobodu, která musí být nadřazena zájmům kolektivu. Přirozeného spojence našla tato představa v nové ekonomické úvaze, kterou razil zejména nositel Nobelovy ceny Milton Friedman: svoboda sledovat soukromé zájmy neomezovaná ničím jiným než konkurencí vede k lepším výsledkům než státní vměšování a plánování. Právě z tohoto intelektuálního podhoubí vyrostly převratné politické změny uskutečněné Ronaldem Reaganem a Margaret Thatcherovou. Ačkoli se nové levicové a pravicové ideologie prezentovaly jako naprosté protipóly, spojoval je společný důraz na jednotlivce a sdílená slabost pro meritokracii. Meritokratická elita levice, orientovaná na morálku, se trumfovala s meritokratickou elitou pravice, orientovanou na ekonomický výsledek. Levicové superhvězdy se vyprofilovaly jako osobnosti s velkým srdcem; ty pravicové jako osobnosti s velkýmmajetkem.VII

Co se na sociální demokracii vlastně pokazilo, že ji levice i pravice hodila přes palubu? V době své největší slávy v padesátých a šedesátých letech žádnými vážnějšími neduhy netrpěla. Jakkoli však na poli veřejné politiky představovala hlavní intelektuální sílu, zůstávala dítkem své doby. Nikdy si neosvojila univerzální pravdy, jaké bývají poznávacím znamením ideologií. Vyrostla ze specifických poměrů a právě na ně se také omezovala její platnost. Když se tyto poměry změnily, utrpěl její nárok na univerzalismus těžkou ránu. Na konci sedmdesátých let, kdy se Spojené státy a Británie nebývale spodobnily, už jí ujížděla půda pod nohama. Masová vzpoura, která vynesla k moci Reagana s Thatcherovou, se nezadržitelně dávala do pohybu. Od roku 1945 až do sedmdesátých let sociální demokracie fungovala, ale to bylo dáno tím, že se mohla opřít o jedno obrovské, neviditelné a nevyčíslitelné dědictví, které se nastřádalo za druhé světové války: o společnou identitu, stmelenou vypjatým a úspěšným úsilím celého národa. Jakmile se toto dědictví rozkutálelo, stala se moc uplatňovaná paternalistickým státem předmětem sílícího odporu.

Podkopání sociálních pilířů tohoto uspořádání šlo ruku v ruce s podkopáním intelektuálních základů sociální demokracie. Představa vševědoucího sociálního inženýra kříženého s platónským strážcem se za všeobecného posměchu poroučela do propadliště dějin, kam ji vytlačil nový obor s názvem „teorie veřejné volby“.VIII Ten bral v úvahu, že o otázkách veřejné politiky obvykle nerozhodují nestranní ušlechtilci, ale že jde o proces, v němž se vyvažuje nátlak různých zájmových skupin, z nichž nelze vyjímat ani samotné úřední činitele. Na nezištnost dozírajících se dalo spoléhat pouze za situace, kdy osoby zapojené do rozhodovacího procesu prostupoval zápal pro národní zájem, jaký si osvojila válečná generace. Na poli filozofie má utilitarismus dodnes ostrůvky příznivců, ale zdrcujících výtek na jeho adresu přibylo.[8] Posilují je kritické reflexe ze strany sociálních psychologů Haidtova ražení, které dokládají, jak daleko mají utilitaristické hodnoty k univerzálním pravdám. Valná většina lidstva nesestává ze sobeckých hulvátů, jaké vykresluje utilitaristická ekonomie, nýbrž z osob, které si cení nejenom péče, ale také férovosti, loajality, svobody, posvátnosti a autority. Nejsou o nic sobečtější než sociálnědemokratičtí strážci; zato jsou ale vrstevnatější.

Když se ukázalo, že nový libertarianismus nabízené pravicí nejenže přináší neblahé dopady, ale ani není tak účinné, jak se čekalo, vrátila se levice k moci, ale nikoli ke komunitarismu. Namísto toho se nyní ocitla ve vleku nových ideologů. Nová elita přitom komunitaristy vytlačila, aniž si to patrně vůbec uvědomila. Rodinám řadových občanů to ovšem neuniklo, v neposlední řadě kvůli tomu, že některá opatření, prosazovaná elitou odtrženou od komunit, přinášela negativní a nelibě vnímané dopady. Stát se teď řídil z metropolitního centra, které vzkvétalo, a pomoc se soustředila jen na skupiny, o nichž se soudilo, že ji nejvíc potřebují: na „oběti“. Nové starosti přitom doléhaly na osoby, které se do těchto škatulek často nevešly, třebaže se jejich poměry zhoršovaly nejen v absolutním měřítku, ale i ve srovnání s „oběťmi“ spadajícími do skupin, jež byly víc v kurzu. Jakmile byl někomu přisouzen status „oběti“, už se mu za žádných okolností nesměla přičítat žádná zodpovědnost. Některé znaky obětí sice vykazovala i třída pracujících, ale té z toho vyplynul leda tak nárok na trochu konzumu navíc: právě na něj se totiž utilitaristická redistribuce soustředila. Pojmy vázané na dodržování povinností, jako je sounáležitost, zásluha, důstojnost či respekt, se nám tak odcizily, že úplně vymizely z odborného žargonu. Status oběti se bílé pracující třídě obecně vzato upřel. Bytostně „weirdovský“ časopis National Review okomentoval zprávu o klesající délce života jejích příslušníků poznámkou, že si „nic jiného ani nezasluhují “.[9] Jak vidno, všechny oběti jsou si rovny, ale některé jsou si rovnější.

Co dnes prožíváme, je tragédie. Moji vrstevníci zažili triumfální úspěchy kapitalismu usměrňovaného komunitární sociální demokracií. Mezitím si však sociální demokracii podmanila nová elita, která do ní vnesla vlastní etiku a priority. Když naši společnost zasáhly pustošivé vedlejší účinky nových hospodářských sil, ve vší surovosti se ukázalo, jaké má tato nová etika trhliny. Soudobé nezdary kapitalismu, padající na vrub tomu, jak k němu přistoupily nové ideologie, jsou však právě tak nezpochybnitelné jako úspěchy, které jim kdysi předcházely. Od otázky „kde se to zvrtlo“ proto teď musíme přejít k otázce „jak to napravit“.

Jak to napravit

Z úst našich politiků, ale i z novin, časopisů a knih, se na nás valí rozumně znějící návrhy: měli bychom rekvalifikovat zaměstnance; měli bychom pomáhat rodinám v hmotné nouzi; měli bychom více zdanit bohaté. Řada takových návrhů je co do přístupu správná, ale reagují pouze na dílčí aspekty nových starostí; neskýtají tím pádem ucelenou odpověď na to, čím si naše společnost prochází. Jen zřídka bývají rozpracované do podoby uplatnitelných strategií, u nichž by se dal doložit účinek. A s výjimkou těch, které předkládají ideologové, ani nebývají zasazené do jasného etického rámce. Zkusil jsem na to jít lépe. Pokusil jsem se ucelenou reflexi toho, co se pokazilo, skloubit s praktickými možnostmi, jak trojici trhlin rozdírajících naši společnost vyhojit.

Sociální demokracie potřebuje intelektuální restart, který by ji z existenční krize znovu dovedl k čemusi, z čeho by se mohla stát filozofie široce pojatého politického středu, přijímaná jak středovou levicí, tak středovou pravicí. Inspirací k tak velkolepě znějícímu projektu je mi skutečnost, že před více než šedesáti lety se přesně tohle jisté nesmírně vlivné knize povedlo. Budoucnost socialismu (The Future of Socialism) od Anthonyho Croslanda propůjčila sociální demokracii za časů největší slávy intelektuální soudržnost. S marxistickou ideologií se razantně rozešla v tom, že kapitalismus nechápala jako překážku na cestě k masovému blahobytu, nýbrž právě naopak jako jeho zásadní podmínku. Kapitalismus plodí a ukázňuje podniky: organizace, jež lidem propůjčují větší produktivitu, neboť jim dávají možnost specializace a masového pracovního uplatnění. Marx se domníval, že tytéž faktory vedou k odcizení: masovou prací pro velkotovárny v rukách kapitalistů se z lidské činnosti nevyhnutelně vytrácí potěcha, zatímco specializace „poutá [člověka] k malé části celku“. Paradoxně však následky odcizení nejotřesněji obnažil průmyslový socialismus, jehož kulturu příhodně vystihuje bonmot: „oni předstírají, že nás platí, a my předstíráme, že pracujeme.“ Za blahobyt nemusí společnost nezbytně zaplatit odcizením; přistoupit na kapitalismus neznamená uzavřít smlouvu s ďáblem. Spousta dobrých moderních podniků skýtá zaměstnancům možnost smysluplného uplatnění a dostatek volnosti k převzetí zodpovědnosti za její naplnění. Uspokojení těchto zaměstnanců plyne z toho, co dělají, a ne pouze z toho, na kolik si tím přijdou. V mnoha dalších firmách to tak však nefunguje a řada lidí skončila u práce neproduktivní a demotivující. Má-li kapitalismus sloužit všem lidem bez rozdílu, musíme jej usměrnit tak, aby nezohledňoval pouze produktivitu, ale také pocit smysluplnosti. A v tom to právě vězí: kapitalismus je třeba usměrnit, nikoli zničit.

Crosland byl pragmatik. Politická opatření se v jeho pojetí měla posuzovat podle toho, zda fungují, a ne, zda zapadají do principů té či oné ideologie. V srdci filozofie pragmatismu stojí teze, že se společnost mění, a proto bychom neměli počítat s věčnými pravdami. Budoucnost socialismu není žádným neměnným kánonem; jednalo se o strategii poplatnou své době. K povýšeneckému paternalismu elit se stavěla se zdravou podezřívavostí, přesto však blahobyt chápala optikou redukcionismu — jako rovnoměrně distribuovanou individuální spotřebu. Budoucnost kapitalismu nemá být převyprávěnou verzí Budoucnosti socialismu. Jde o pokus předložit ucelený soubor receptů hledajících odpověď na naše nové starosti.

Akademická sféra se s přibývající specializací drolí na ostrůvky jednotlivých oborů. Nese to s sebou výhodu hlubšího vědeckého ponoru, ale úkol stojící před námi vyžaduje, abychom řadu takových ostrůvků překlenuli. Předkládaná kniha by nikdy nevznikla nebýt vhledu, který mi zprostředkovala spolupráce s nebývale pestrou paletou odborníků světového věhlasu. Nová sociální propast se zčásti rozevírá kvůli změnám ve společenské identitě; George Akerlof mi v této souvislosti zprostředkoval nové psychoekonomické poznatky o skupinovém jednání. Zčásti se zmíněná trhlina rozevírá také kvůli neblahým dopadům globalizace; Tony Venables mi poskytl informace o nové hospodářské dynamice metropolitních aglomerací a také příčiny stojící za hrozícím kolapsem regionálních měst. Zčásti se ony nůžky rozevírají rovněž kvůli rostoucí nezřízenosti podniků; Colin Mayer se mnou sdílel úvahy o tom, co si s tímto úbytkem firemní zodpovědnosti počít. Především se však příslušná propast rozevírá kvůli tomu, jak si veřejnou politiku podmanil utilitarismus; Tim Besley mi zprostředkoval poznatky o nových snahách sloučit etiku s politickou ekonomií a Chris Hookway zase o filozofických pramenech pragmatismu.

Propojováním postřehů těchto intelektuálních veličin jsem se pokusil vytvořit základní rámec k přijímání praktických řešení, avšak žádný ze jmenovaných nenese zodpovědnost za konečný výsledek.[10] Kritici budou hledat, co této knize vytknout, a zajisté něco najdou. Jedná se však o vážně míněný pokus, jak nové trendy akademických úvah vztáhnout na nové starosti trápící naši společnost. Doufám, že by tento text podobně jako Budoucnost socialismu mohl poskytnout základ, na němž by se dala znovu vystavět politika těžce pošramoceného středového spektra.

Kapitalistická společnost nesmí mít toliko rozměr hmotný, ale také morální. V následující kapitole kritizuji představu člověka ekonomického, tedy názor, podle něhož jsou lidé od přirozenosti hamižní a sobečtí. Dnes máme bohužel nepopiratelné důkazy o tom, že posluchači ekonomie mívají tendenci své počínání těmto tezím doopravdy podřizovat, ale jedná se o anomálii. Většina z nás pokládá za ústřední součást svého života vztahy s ostatními, a z těchto vztahů přirozeně vyplývají povinnosti. Především však vstupujeme do sítě recipročních závazků, které tvoří pilíř vzájemné pospolitosti. Přetahovaná mezi sobectvím a recipročními závazky — mezi individualismem a pospolitostí — probíhá na třech kolbištích se stěžejním významem pro náš každodenní život. Jsou jimi státy, firmy a rodiny. Poslední desítky let se vývoj v každé z těchto oblastí nesl ve znamení bujícího individualismu, zatímco pospolitost ustupovala do pozadí. Přicházím proto s návrhy, jak se v každé z těchto sfér vrátit k étosu pospolitosti a podpořit jej opatřeními, jež nastolí novou rovnováhu sil.

Jakmile vytyčím základ tohoto praktického komunitárního étosu, obrátím pozornost k nerovnostem, které naši společnost rozdělují. Nová geografická propast mezi vzkvétajícími metropolemi a živořícími městy na periferii se dá zmenšit, ale neobejde se to bez radikálně nového způsobu uvažování. Metropole generují obrovské hospodářské příjmy, které mohou společnosti prospět, ale pouze pod podmínkou zásadní přestavby daňového systému. Vrátit zkrušeným městům někdejší lesk není neproveditelné, ale zatím jsme se v tom moc daleko neposunuli. K valným výsledkům nás nedovedl ani trh, ale ani zásahy ze strany státu. Máme-li uspět, budeme muset koordinovaně zavádět a podporovat pestrou škálu novátorských opatření.

Ztenčit by se dala i nová třídní propast mezi prosperujícími lidmi se solidním vzděláním a těmi s méně kvalitní průpravou, kteří propadají pocitům bezmoci. Jenže na nápravu pocitů bezmoci neexistuje žádná jednoduchá formulka. Utilitaristé sice nabízejí řešení cestou spotřeby, ale podstata toho problému sahá mnohem hlouběji, než aby se dal vyřešit zvedáním dávek navyšujících spotřebu. Ještě naléhavěji než v případě zbídačených měst tak platí, že chceme-li lidem zlepšit životní perspektivu — a to nejen na úrovni jednotlivců, ale také jejich blízkých —, vyžádá si to široký repertoár opatření. Příslušné sociální intervence si přitom musejí klást za cíl pomáhat rodinám v hmotné nouzi, aniž by si jejich vykonavatelé sami osobovali úlohu rodičů. Část problémů spjatých s pocitem bezmoci vyvěrá rovněž z toho, jak strategie osob s kvalitním vzděláním a špičkovými odbornými kompetencemi posilují třídní nerovnost. Existuje určitý prostor k tomu, abychom ty nejzhoubnější z těchto tendencí utlumili. Ani tentokrát nelze však problém redukovat pouze na otázku nepatřičného spotřebitelského jednání a nutnosti jeho regulace daňovou zátěží.

Pokud jde o propast globální, sebejistá paternalistická elita nebrala nešvary globalizace na vědomí, neboť podlehla představám o budoucnosti bez národních států. Jenže jakkoli mohou reakce soukromých subjektů na globální příležitosti dávat z individuálního pohledu smysl, ještě to neznamená, že budou přínosné také z hlediska společnosti. Opodstatněný odpor vůči přehnaným obchodním překážkám se v pojetí ekonomů zvrhl v bezbřehé horování pro liberalizaci. Obchod každé zemi přináší zpravidla dost velký příjem na to, aby z něj mohla plně odškodnit každého, kdo na něj doplácí. Jenže jakkoli měli ekonomové plnou pusu obchodu, o otázce kompenzací toho zdaleka tolik nenamluvili. Tvrzení, že je na tom společnost jako celek lépe, stojí přitom bez této podmínky dočista na vodě. Podobným způsobem se opodstatněný zájem o práva etnických menšin zvrhl v bezbřehou podporu přistěhovalectví. Jenže ačkoli obojí řadíme pod hlavičku globalizace, představují obchod a migrace dva velmi rozdílné ekonomické procesy, z nichž jeden pohání výhoda komparativní, kdežto druhý výhoda absolutní. Nedá se automaticky předpokládat, že společenské celky na migrantech vydělají, ať už tím, že je přijmou, nebo tím, že je nechají odejít. Jediným, kdo jednoznačně získá, jsou migranti sami.

Manifest

Kapitalismus toho nemálo dokázal a představuje stěžejní podmínku blahobytu, ale nelze jej brát jako ekonomickou doktrínu v duchu názorů doktora Panglose.IX Žádná z trojice nových sociálních trhlin se nevyhojí prostě jen tím, že se spolehneme na působení tržních mechanismů a soukromých zájmů: heslo „nedělejme si starosti a nechme věcem volný průběh“ je nejenom nepřípadné, ale značně bohorovné. Aktivní veřejnou politiku potřebujeme, avšak sociální paternalismus v ní opakovaně zklamal. Levice měla za to, že se vším si nejlíp poradí stát, jenže ten to bohužel nepotvrdil. Elitou dozorovaný stát se pokládal za jedinou entitu sledující etické principy, čímž se morální dispozice státu hrubě přecenily, zatímco mravní rozměr rodin a firem se vůbec nevzal v potaz. Pravice vložila důvěru do názoru, že zpřetrháním okovů státní regulace — jak zní libertariánská mantra — uvolníme sílu soukromých zájmů, díky níž si každý nakonec polepší. Tím se zase hrubě přecenily možnosti trhu a vůbec se nevzala v potaz etická omezení. Aktivní stát potřebujeme, ale musí se spokojit se skromnější rolí. Trh potřebujeme, ale musí jej usměrňovat představa smysluplného cíle zasazeného do pevného etického rámce.

Jelikož mne nenapadl příhodnější název, označuji soubor opatření, která za účelem vyhojení výše zmíněných trhlin navrhuji, jako sociální maternalismus. Stát bude v ekonomické i sociální sféře hrát aktivní roli, ale přitom si nebude nárokovat přehnanou moc na úkor druhých. Daňová politika zabrání silným hráčům v přivlastňování zisků, které si nezasloužili, ale přitom nepovede ke škodolibému oškubání bohatých ve prospěch chudých. Regulační zásahy zajistí pevnější půdu pod nohama osobám semletým „tvořivou destrukcí“, jejímž prostřednictvím konkurence pohání ekonomický pokrok, ale učiní tak cestou kompenzací, a nikoli snahy zadusit sám proces, z něhož kapitalismus čerpá svou podivuhodnou dynamiku.[X] Vlastenectví bude tmelicí sílou, jež nahradí důraz na roztříštěnou identitu vymezenou pocity křivdy. Filozofickým východiskem této agendy je odmítnutí ideologie. Tím nechci říct, že bychom se měli řídit směsicí náhodně sebraných myšlenek. Spíše mi jde o ochotu vzít na vědomí různorodost našich intuitivních morálních hodnot a smířit se s pragmatickými kompromisy, které z této různorodosti plynou. Uchýlit se k jedinému rozumovému kritériu, které by mělo absolutní slovo a upřednostňovalo určité hodnoty na úkor jiných, nemůže skončit jinak než vyvoláním rozbrojů. Filozofie Davida Humea a Adama Smithe dláždí naopak cestu k tomu, abychom své hodnoty přijali v jejich různorodosti. Opatření předkládaná v této knize účtují napravo i nalevo s tím nejhorším, co přineslo minulé století, abychom se dobrali o to účinnějších řešení.XI

Pohromy 20. století na nás seslali političtí vůdci, kteří se buď vášnivě ztotožnili s tou či onou ideologií („vůdci se zásadami“), nebo se výřečně chopili zbraní populismu („vůdci s charismatem“). A ano, obvykle to byli muži. Nejúspěšnějšími lídry posledního století však nebyli ideologové ani populisté, nýbrž pragmatici. Když Li Kuang-jao přebíral Singapur, potýkala se země s korupcí a chudobou, on však s korupcí zatočil a učinil ze své vlasti jeden z nejúspěšnějších společenských celků 21. století. Když Pierre Trudeau nastupoval do úřadu v Kanadě, hrozily rozbroje uvnitř země přerůst až v její roztržení, on však quebecký separatismus zažehnal a vybudoval národ s hrdým sebevědomím. Paul Kagame vytáhl Rwandu z popele genocidy a učinil z ní solidně fungující společnost. Jonathan Tepperman v knize The Fix (Řešení) desítku takových lídrů studoval, aby se dopídil receptu, s jehož pomocí každý z nich napravil vážné problémy. Dospěl k závěru, že všechny tyto osobnosti spojovala absence ideologie, díky čemuž se mohly soustředit na praktická řešení nejpalčivějších problémů a plynule se přizpůsobovat měnící se situaci.[11] Když to nešlo jinak, uměli si dupnout: jejich úspěch šel ruku v ruce s ochotou odepřít mocenským skupinám privilegia na úkor jiných. Li Kuang-jao byl připraven poslat své přátele za mříže; Trudeau nedopřál svým quebeckým krajanům kýženou samostatnost; Kagame upřel svým tutsijským soukmenovcům tradiční kořist válečných vítězů. Než se nakonec prosadili, potýkali se všichni s ostrou kritikou.

Pragmatismus této knihy je pevně a důsledně ukotven v morálních hodnotách. Ideologií se však zříká, a tudíž ideologům všeho druhu zákonitě zvedne mandle. Právě oni přitom dnes v médiích dostávají největší prostor. Z proklamovaného „levičáctví“ se stalo laciné opájení vlastní morální převahou; z proklamovaného „pravičáctví“ zase laciné opájení vlastní „realističností“. Na následujících stránkách můžete poznat budoucnost morálního kapitalismu: vítejte ve skalním středu.

I V orig. „the sans culottes [were] replaced by the sans cool“. Jde o volný překlad autorovy slovní hříčky s výrazem sans culottes, tedy sansculoti neboli bezkalhotníci, což byli chudí měšťané, kteří vytvořili radikální jádro Francouzské revoluce. Svým názvem se vymezili proti příslušníkům vyšších vrstev, nosícím krátké jezdecké kalhoty (fr. culottes). (Pozn. překl.)

II Zde není řeč o volbách do Národního shromáždění z r. 2017, v nichž Le Penová s Mélenchonem v součtu nezískali ani 14 %, ale pravděpodobně o nějakých blíže neupřesněných volebních preferencích. (Pozn. překl.)

III Do rodiny nepříliš vzdělaných rodičů z Yorkshiru se podobně jako já narodil také slavný britský dramatik Alan Bennett. Svůj příběh o společenském vzestupu ze skromných poměrů až na Oxford, který se tolik podobá mým vlastním osudům, zachytil ve hře Šprti. Bennett sám však vyrůstal v Leedsu, kde byla situace přeci jen o něco únosnější. Aby podtrhl společenskou propast, kterou musel překonat, zasadil zmíněnou hru nikoli do svého, nýbrž do mého rodného města. První jednání končí scénou, v níž hlavní hrdina se stupňovaným důrazem vypočítává své handicapy: „Jsem prťavej, jsem teplej, a jsem ze Sheffieldu!“ To poslední v jeho případě vlastně neplatilo, ale v mém ano. Autorovo drama se dokonce odehrává na mé bývalé škole: v jistém smyslu jsem autentičtějším „Šprtem“ než sám Bennett.

IV Jedná se o titul The Righteous Mind. Česky vyšlo v překladu Heleny Čížkové jako: Morálka lidské mysli: Proč lidi rozděluje politika a náboženství, dybbuk, Praha 2013. (Pozn. překl.)

V Steven Pinker (2011) bravurně vylíčil, jak zásluhou masově rozšířené gramotnosti vyvstala v polovině 19. století hromadná poptávka po románech. Jejich četbou se lidé učili vnímat rozličné situace očima někoho jiného, a tříbili si tak schopnost empatie. Pinker objasňuje, jak se vlivem toho začalo upouštět od veřejných poprav, které do té doby představovaly oblíbenou podívanou.

VI Jedná se o běžnou politickou strategii fašismu a marxismu.

VII Z obtížně zařaditelných jednotlivců, jako byl můj starý přítel George Soros — tedy takových, kteří měli jak velký majetek, tak velké srdce —, se tím zákonitě stali největší vyvr- helové, protože u obou stran vzbuzovali nedůvěru.

VIII Teorie veřejné volby je směr teoretické ekonomie zabývající se procesy kolektivního rozhodování. Všímá si způsobů, jakým se tato kolektivní rozhodování realizují. Většinou se kolektivní volba týká způsobu alokace (rozdělení) zdrojů (důchodů, bohatství) ve společnosti. Protože teorie veřejné volby používá ekonomické metody pro analýzu „netržního“ rozhodování, bývá označována za ekonomickou analýzu politiky — zkoumá politiku za použití metodologických nástrojů teoretické ekonomie. (Pozn. red.)

IX Narážka na známou postavu filozofa z Voltairova Candida, který zastával myšlenku, že žijeme v nejlepším možném světě, na kterém už není možné cokoli zlepšit. (Pozn. překl.)

X „Tvořivá destrukce“ představuje proces, kdy jsou méně schopné firmy prostřednictvím konkurence vytlačovány z trhu těmi schopnějšími. Za postupný nárůst průměrných příjmů vděčíme do značné míry právě tomuto jevu. S termínem přišel v roce 1942 Joseph Schumpeter, který jej označil za „bytostný rys kapitalismu“. To je také ten důvod, proč jsou všechny ostatní „-ismy“, jakkoli oplývají romantickou přitažlivostí, v lepším případě mimo mísu. Budoucnost naší společnosti nespočívá v tom, že kapitalismus svrhneme, ale že jej zreformujeme.

XI Základní stavební prvky tohoto přístupu — pragmatismus, blahobyt, pospolitost, etika a sociální psychologie — tvoří koherentní celek, jelikož je všechny můžeme nalézt už u Davida Humea a jeho přítele Adama Smithe. Smith, jak podotkl jeho životopisec Jesse Norman (2018), byl pragmatik. Právě k němu lze počátky pragmatismu vlastně vystopovat: „implikacím plynoucím z jeho newtonovské filozofie vědy se dostalo největšího moderního zhodnocení ve spisech [Charlese] Peirce,“ zakladatele pragmatismu. Smithova i Humeova etika byla nepokrytě komunitární: jak Norman pečlivě objasňuje, nejednalo se o žádné proto-utilitaristy.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.