OSHO

Hledání

Najděte svou vnitřní sílu, rozviňte svůj potenciál

Copyright © 1976, 2013 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Translation © Jana Žlábková, 2021

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

Special thanks is given to the Fuzoku Tenri Librari, Tenri University, Japan, for thein generous permission to use the illustrations of Gomizen’s Ten Bulls of Zen. Permission arranged via OSHO International Foundation.

Originaly published as: The Search: Finding Your Inner Power, Your Potential, by Osho

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks.)

[Any photos, images of Osho or artwork hned or under copyright by OIF and supplied to you by OIF need an explicit permission from OSHO International Foundation.]

ISBN 978-80-7593-328-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-329-4 (mobi)

Předmluva

Zen není filozofie. Pokud k němu přistupujete jako k filozofii, vydali jste se už od začátku nesprávným směrem. Filozofie je otázkou mysli, zatímco zen mysl úplně přesahuje. Zen je proces překonání mysli, vzdálení se mysli. Jde o proces transcendence, o proces probíhající mimo mysl. Nelze ho pochopit pomocí mysli, protože mysl v něm nemá žádnou funkci.

Zen je stav bez mysli, to je třeba mít na paměti. Není to védánta. Védánta je filozofie a dá se velmi snadno pochopit. Zen není dokonce ani buddhismus. Buddhismus je také filozofie.

Zen je velmi výjimečný rozkvět. Zen je spojení Buddhových prožitků s prožitky mistra Lao-c’. Buddha je koneckonců částí indického dědictví. Mluvil řečí filozofie, a přitom naprosto jasně, takže mu dokážete porozumět. Ve skutečnosti se vyhýbal všem metafyzickým otázkám. Jeho úvahy jsou prosté, čiré a logické. Ale jeho prožitky nepocházely z mysli. Snažil se zničit vaši filozofii tím, že vám poskytl její opak. Trn z paty se dá odstranit jiným trnem a stejně tak se Buddha snažil odstranit filozofii z vaší mysli jinou filozofií. Jakmile je trn venku, můžete oba trny zahodit a dostanete se mimo mysl.

Když se Buddhovo učení dostalo do Číny, stalo se něco úžasného. Došlo ke křížení. Čínský mistr Lao-c’ líčil, jak prožívá tao, naprosto nefyzickým, absurdním a nelogickým způsobem. Když se buddhističtí mystici setkali s taoistickými mystiky, okamžitě se navzájem pochopili, srdcem, nikoli myslí. Cítili vibrace, viděli, jak se otevřel stejný vnitřní svět, cítili tutéž vůni. Byli si stále bližší a díky jejich splývání se začalo rodit něco zcela nového. Zen. Obsahuje krásu Buddhy a krásu mistra Lao-c’. Je jejich dítětem. K takovému setkání nedošlo nikdy předtím ani nikdy potom.

Osho, Chození v zenu, sezení v zenu

1

Hledání stop býka

Ten býk se nikdy neztratil – protože jste jím vy sami.

Ten býk je vaše energie, váš život.

Ten býk je principem vaší dynamiky.

Ten býk se nikdy neztratil.

1. Hledání býka

Na pastvinách tohoto světa

neustále rozhrnuji vysokou trávu a hledám býka.

Jdu podél bezejmenných řek,

bloudím po neproniknutelných cestách vzdálených hor,

docházejí mi síly, už nemám téměř žádnou energii,

ale býka pořád nemůžu najít.

Slyším jen cvrkot sarančat v nočním lese.

Komentář:

Ten býk se nikdy neztratil. Proč ho hledat? Nemůžu ho najít jen proto, že jsem se vzdálil od své pravé podstaty. Jsem zmatený a ztratil jsem dokonce i jeho stopy. Daleko od domova vídám mnoho křižovatek, ale nevím, která cesta je správná. Drží mě v zajetí lačnost a strach, dobro a zlo.

2. Nalezení stop

Na břehu řeky pod stromy jsem nalezl stopy!

Vidím je i pod voňavou trávou.

Nacházejí se v hloubi vzdálených hor.

Ty stopy jsou stejně očividné jako nos toho,

kdo hledí vzhůru k nebi.

Komentář:

Hledím na stopy býka a začínám chápat podstatu nauky. Uvědomuji si, že ze základu bytí je stvořen nespočet entit, tak jako je z jednoho kovu vyrobeno mnoho věcí. Nejsem-li schopen rozlišovat, jak mohu rozpoznat pravé od nepravého? Ještě jsem neprošel branou, nicméně už jsem objevil cestu.

Vydáváme se na zcela výjimečnou cestu. Deset obrazů zenového býka je v dějinách lidského vědomí něčím naprosto jedinečným. Lidé se snažili vyjádřit pravdu mnoha způsoby, ale zjistili, že ať dělají cokoli, stejně zůstává nevyjádřena. Když o ní mluvíte, pořád uniká – je nepolapitelná. Nelze ji nijak popsat. Slova, která používáte, ji nemohou obsáhnout. A jakmile ji vyjádříte pomocí slov, jste nešťastní, protože máte pocit, že něco podstatného zůstává dál skryto a vy jste nezachytili podstatu. Deset obrazů zenového býka je úsilím popsat velmi prostě nepopsatelné. Nejprve se zaměříme na historii těchto deseti obrazů.

Původně jich bylo osm, nikoli deset, a nebyly buddhistické. Byly taoistické. Jejich původ je neznámý. Nikdo neví, odkud pocházejí a kdo namaloval první obrazy býka. Ve dvanáctém století je přetvořil čínský zenový mistr Kakuan a přidal k nim další dva, takže z osmi obrazů bylo deset. Ty taoistické končily osmým zobrazujícím prázdnotu. Ale Kakuan stvořil dva nové obrazy. Jde o úžasný příspěvek zenu k duchovnímu vědomí.

Když se člověk vydá na vnitřní cestu, opustí tento svět, zbaví se všech překážek a odmítne nepodstatné věci, aby mohl najít ty podstatné. Snaží se zbavit veškeré zátěže, aby cesta byla snazší, protože směřuje k výšinám, k největším výšinám – k vrcholu lidských možností. Člověk opouští svět a zříká se ho. A nezříká se jen světa, ale i mysli, protože mysl je příčinou celého tohoto světa. Svět majetnických tužeb je pouze vnější částí. Vnitřní částí je mysl, toužící mysl, lačná mysl, závistivá soupeřivá mysl, mysl plná myšlenek. To je semínko.

Člověk se oprostí od vnější i vnitřní části a náhle je téměř prázdný. Právě v tom spočívá smysl meditace. A pak je úplně prázdný. Ale je to konec? Taoistické obrazy končily prázdnotou. Kakuan říká, že to není konec, protože člověk se navrací do světa, zpět na tržiště, a až potom se kruh uzavře. Samozřejmě se vrací jako někdo úplně jiný. Nepřichází s ničím starým. Staré je pryč, navždycky pryč. Člověk je zcela nový, znovuzrozený – jako by nikdy neodešel. Vrací se svěží a panensky čistý. Znovu žije v tomto světě, a přesto žije mimo něj. Znovu je obyčejným člověkem – štípá dříví, nosí vodu ze studny, chodí, sedí, spí. Žije jako naprosto běžný člověk. Ale uvnitř, v hloubi nitra, je neporušená prázdnota. Člověk se pohybuje ve světě, a přesto ho nemá v mysli, nemá ho uvnitř. Žije nedotčený světem, žije jako květ lotosu.

Dva poslední obrazy vracejí hledajícího do světa. Kakuan tím stvořil cosi nesmírně krásného. Člověk se navrací na tržiště světa, a navíc přichází s lahví vína a je opojený – opojený božskostí. Chce pomáhat druhým, aby také poznali stav opojení. Mnozí jsou žízniví, mnozí hledají, mnozí se potácejí na cestě, mnozí bloudí v hluboké temnotě. Člověk se vrací do tohoto světa, protože s nimi soucítí. Pomáhá dalším poutníkům dospět k cíli. On už ho poznal a teď si přeje, aby ho poznali i ostatní lidé. Stal se osvíceným a chce, aby byli osvícení i oni. Všichni se snaží dojít ke stejnému cíli.

Původní taoistické obrazy jsou krásné, ale nevyjadřují úplně všechno. Něco jim chybí. Prázdnota je úžasná, nicméně lze dosáhnout ještě čehosi vyššího. Opakuji, že prázdnota je úžasná, ale není dokonalá. Její dokonalost je v podstatě negativní. Člověk se zřekl světa, ale ještě nepoznal lásku. Chybí pozitivum. Člověk se zbavil neštěstí a utrpení, ale neprožil nadšení a extázi. Poznal poklidné ticho, jež je nádherné, ale poklid není naplnění, překypující radost a blažený tanec vnitřního bytí.

Právě v tom Kakuan překonává taoismus i buddhismus, protože ty končí prázdnotou, jako by tím cesta skončila. Dosáhli jste Everestu – chladného, soustředěného, klidného. Jaký má pak smysl vracet se na tržiště světa? Pokud není meditace spojena se soucítěním, stále se v ní skrývá vaše ego. A pak je meditace pořád sobecká.

Jestliže nepláčete a nehrnou se vám slzy do očí kvůli ostatním lidem, jestliže se nevrátíte do světa, abyste pomáhali těm, kteří bloudí, pak vaše meditace není opravdu duchovní. Pomohla vám, takže se cítíte velmi dobře, ale není-li plná soucítění, jež proudí všemi směry, jste jako strom, který přestal růst a už nikdy nerozkvete. Strom se zelená a vypadá krásně a zdravě, ale bez květů není dokonalý. Nemá-li květy, je sice moc hezký, ale ještě nedosáhl dokonalosti. Musí rozkvést, aby vítr roznášel vůni jeho květů všemi směry existence.

Kakuan navrací člověka zpátky do tohoto světa. A je přirozeně úplně jiný, takže ani svět nemůže být stejný. Člověk přichází na tržiště, a přitom je dál pohroužený do meditace a ani tržiště nemůže rozptýlit jeho soustředěnost. Pokud tržiště narušuje vaši koncentraci, znamená to, že meditace není úplná. Jakmile vás něco rozptyluje, byla vaše meditace nepřirozená – uvedli jste se do klidu a určitým způsobem jste se ovládali. Meditace ještě není spontánní, neproudí přirozeně. Něco se stalo, ale jen proto, že jste se snažili, aby se to stalo. A pak máte strach vrátit se na tržiště.

V Himálaji najdete mnoho sannjásinů, kteří skončili u osmého obrazu býka. U prázdnoty a ticha. Není na tom nic špatného, to je pravda, ale nedá se říct, že by rozkvetli a ve větru byla cítit jejich vůně. Světlo září jenom pro ně. Je na tom něco nehezkého. Člověk to možná hned nevidí, ale jakmile se nad tím zamyslíte, zjistíte, že jsou sobečtí. Zpočátku je takové sobectví v pořádku, protože jinak by nemohl nastat růst, ale když se meditace postupně mění v opravdové rozjímání a blíží se k vrcholu, musí ego zmizet spolu se sobectvím. Musíte splynout s celkem a být s ním v jednotě.

Kakuan navíc říká, že člověk se vrací s lahví vína. To je nesmírně důležité! Je opojený božskostí. Není klidný a tichý, ale tančí, zpívá a je kreativní. Neutíká a neskrývá se v jeskyni. Je tak svobodný, že už nemá smysl někde se skrývat. Svoboda se stala jeho přirozenou vlastností.

Pak je svět novým dobrodružstvím. Kruh se uzavřel. Ze světa zpátky do světa. Člověk vyšel z tržiště a zase na něm skončil. Ale všechno je samozřejmě úplně jiné. Už nemáte mysl, a proto je tržiště stejně krásné a tiché jako Himálaj. Není mezi tím rozdíl. A lidé jsou žízniví. Pomáháte jim, ukazujete jim cestu.

Buddha řekl, že jakmile se člověk stane siddhou, má dvě možnosti. Buď se spokojí s tím, čeho dosáhl, setrvává v tomto stavu a je jako jezero – svěží, chladné, poklidné, bez jediné vlnky, ale jen jako jezero… Je svým způsobem statický, neproudí jako řeka. Buddha používal dva termíny. Toho, kdo se stal jezerem, nazýval arhat, což znamená, že dosáhl dokonalosti, ale nezajímá se o druhé. Tím druhým slovem je bódhisattva. Jakmile meditace rozkvete v soucítění, stáváte se bódhisattvou. Pomáháte ostatním lidem a předáváte jim své nadšení.

Kakuan namaloval deset obrazů celého hledání – a člověk je hledání. Není pouhý průzkumník. Je zkoumání. Hledání začíná v okamžiku početí. Když se zeptáte vědců, řeknou vám, že při spojení muže a ženy vyrazí miliony mužových pohlavních buněk směrem k vajíčku ženy. Netuší, kde přesně je, ale ženou se opravdu rychle. Hledání započalo. Buňky jsou velmi malé a hledají vajíčko. Jedna z nich dosáhne cíle a ostatní během cesty zahynou. Pouze jedna dospěje k vajíčku a zrodí se do tohoto světa. Ten okamžik je začátkem hledání a zkoumání pokračujícího až do smrti.

Když Sokrates umíral, shromáždili se kolem něj jeho žáci a plakali a naříkali. Bylo to přirozené, ale Sokrates jim řekl: „Nechte toho! Nerušte mě. Chci zkoumat smrt. Nerozptylujte mě! Brečet můžete později. Brzy odejdu. Ale teď chci ještě prozkoumat, co je smrt. Na tuto chvíli jsem čekal celý život. Musím zjistit, jaký je přechod do reality smrti.“

Sokrata otrávili. Ležel na posteli a pozoroval smrt. Zkoumal, co je smrt. Potom řekl svým žákům: „Už necítím nohy, ale jsem stejně klidný jako předtím. Nic nezmizelo. Pocit bytí je tak úplný, jako byl dřív. Jen nohy už nejsou.“ Po chvíli pravil: „Nohy jsou pryč, ale já jsem dál stejný. Nemám pocit, že bych byl o něco ochuzen. Zůstávám jedním celkem.“ Poté řekl: „Už necítím břicho ani ruce.“ Ale byl nadšený a prožíval extázi. Pravil: „Poslouchejte mě. Jsem pořád stejný a o nic jsem nepřišel.“ Pak se začal usmívat a dodal: „Dokazuje to, že si smrt po chvíli vezme i mé srdce, ale mě si vzít nemůže.“ Nakonec řekl: „Necítím ruce a teď už odchází i moje srdce, takže to budou má poslední slova, než mi ztuhne jazyk. Mějte na paměti, co vám teď řeknu. Jsem pořád stejný. Úplný.“

Tohle je zkoumání smrti. Člověk je od samého počátku až po samý konec zkoumáním, jehož cílem je hledat pravdu. A pokud ji nehledáte, nejste člověkem. Cosi jste minuli. Vypadáte sice jako člověk, ale nejste jím. Vaše lidství spočívá pouze ve vnějším vzhledu, nikoli v srdci. A nedejte se oklamat vzhledem. Když se díváte do zrcadla, vidíte, že jste člověk, nicméně to nic nedokazuje. Dokud zkoumání nevystoupá do takových výšin, že se celá energie promění ve zkoumání a vy se jím stanete, nejste člověk.

Právě tím se člověk odlišuje od ostatních tvorů. Zvířata žijí, ale nezkoumají. Prostě jen žijí a nic nezkoumají. Žádné zvíře si nikdy nekladlo otázky: Co je pravda? Co je život? Jaký je smysl života? Proč jsme tady? Odkud pocházíme? Jaký je nám určen cíl? Žádný strom, žádný pták, žádné zvíře… Ani tato velká planeta se neptá. Ani rozsáhlá obloha tyhle věci nezkoumá.

V tom spočívá nádhera člověka. Je velmi malý, a přitom je větší než nebe, protože cosi v něm je jedinečné. Jeho zkoumání. Ani širá obloha není tak širá jako člověk, protože obloha možná kdesi končí, ale lidské zkoumání je nekonečné. Je věčným putováním – bez začátku a konce.

Deset obrazů býka je symbolickým zpodobněním zkoumání, jež nazývám člověk. Kakuan je namaloval, ale nebyl spokojený. Jsou velmi krásné, a přesto necítil uspokojení. Ať děláte cokoli, stejně jste dál nespokojeni, protože pravdu nelze vyjádřit. Pak Kakuan napsal básně, jako náhražku. Nejprve namaloval deset obrazů, ale neuspokojovaly ho, a tak je doplnil deseti krátkými básněmi. Snažil se do nich vložit vše, co chybělo obrazům. Ale opět nebyl spokojený. A tak napsal deset komentářů. Vím, že ani pak necítil úplné uspokojení, ale víc udělat nemohl. Pravda je rozsáhlá a vyjadřovací prostředky jsou omezené, ale upřímně se snažil. Nikdo před ním ani po něm něco podobného nedokázal.

Malování je řečí nevědomí. Je jazykem vizualizace. Řečí dětí. Děti myslí v obrazech, a proto je v dětských knihách tolik barevných ilustrací. Text bývá krátký a obrázky velké – jedině tak se malé děti naučí číst, protože jejich cesta vede přes obrázky. Primitivní mysl přemýšlí v obrazech.

Právě z toho důvodu vědci tvrdí, že jazyky jako čínština jsou pradávné, protože mají obrázkové písmo. Nemají abecedu. Čínština, japonština, korejština nemají abecedu. Mají tisíce obrázků. Proto je tak obtížné se čínštinu naučit. Abeceda všechno velmi zjednodušuje. Představte si, že každá věc má svůj obrázek! A kolik věcí je na světě.

Obrázky nemohou být nikdy úplně přesné. Jsou pouhým vodítkem. Například když chcete v čínštině napsat válka, boj, konflikt, existuje pro to obrázkový znak: stříška, pod níž sedí dvě ženy – boj! Jedna střecha a dvě ženy! Znamená to manžela a dvě ženy – boj. Ale všechno je jenom naznačeno.

Děti myslí v obrazech, ve snech. Kdykoli o něčem přemýšlejí, musejí si to nejprve představit. Dělají to všichni primitivní tvorové. Jde o řeč nevědomí. A děláte to dodnes. I když jste hodně výřeční a zdatní v logické argumentaci, v noci se vám zdají sny v obrazech. Čím jste primitivnější, tím jsou obrazy barevnější. Čím víc jste civilizovaní, tím méně barvitosti mají snové obrazy. A po čase jsou černobílé.

Řeč civilizace je černobílá. Řeč primitivismu je duhová. Řeč nemůže být samozřejmě černobílá, je to symbolika. Lidé, kteří jsou naučeni používat aristotelovskou logiku, mají tendenci myslet černobíle a rozlišovat dobré a špatné, noc a den, léto a zimu. Bůh a ďábel – bílá a černá! Nic mezi tím pro ně neexistuje. Kdo je mezi bohem a ďáblem? Nikdo. Není to možné. Podívejte se na duhu. Má sedm barev. Na jedné straně červenou, na druhé temně fialovou a uprostřed se rozprostírá široká škála barev.

Celý život je barevný. Přemýšlejte barevně, nemyslete černobíle. Právě to patří mezi nejzávažnější nemoci lidstva. Ona choroba se nazývá „aristotelitida“ – pochází od Aristotela. Říkáte: Ten muž je hodný. Co tím myslíte? A potom řeknete: Ten muž je zlý. Co tím myslíte? Říkáte: Tenhle muž je světec a tamten muž je hříšník. Co tím myslíte? Viděli jste někdy hříšníka, který by neměl vůbec nic ze světce? Viděli jste někdy světce, který by neměl vůbec nic z hříšníka? Rozdíl je nanejvýš v úrovni, ale nikdy to není černé a bílé.

Černobílé uvažování vyvolává v lidech schizofrenii. Říkáte: Tohle je můj přítel a tamto je můj nepřítel. Ale z nepřítele může být zítra přítel a z přítele se může stát nepřítel. Takže rozdíl je nanejvýš relativní. Nemůže být absolutní. Uvažujte barvitě, neuvažujte černobíle. Vizualizace je řečí dětí, primitivních lidí a nevědomí. Vaše nevědomí také přemýšlí v obrazech.

Kakuan se nejprve snažil využít řeč nevědomí, protože je nejhlubší. Namaloval deset obrazů býka. Ale cítil, že není spokojený. Potom napsal pro doplnění deset básní. Poezie je prostředníkem mezi nevědomím a vědomím. Je to most, mlžná země, v níž nejsou věci v naprosté tmě ani v naprostém světle – je kdesi uprostřed. Proto může poezie naznačit, co próza nedokáže vyjádřit. Próza je příliš povrchní, zatímco poezie proniká mnohem hlouběji. Poezie je méně přímá, ale víc smysluplná a bohatší. Ovšem Kakuan nebyl pořád spokojený, a tak napsal komentáře.

Nejprve využil řeč nevědomí, řeč básníků, sochařů a snílků. Pak psal řečí básníků, jež je mostem mezi nevědomím a vědomím. Řečí všech podob umění. A nakonec použil řeč logického uvažování, Aristotela. Řeč vědomí. Proto říkám, že jde o jedinečný experiment, jaký doposud nikdo nerealizoval. Buddhovou řečí byla próza. Meera zpívala básně. Neznámí malíři a sochaři stvořili spoustu úžasných uměleckých děl – Adžantu, Éllóru, Tádž Mahal. Ale Kakuan dokázal spojit všechny tři věci.

Kakuan je výjimečný a určitě to byl velký mistr. Jeho obrazy jsou skvělé, jeho poezie je skvělá, jeho próza je skvělá. Málokdy se stane, že jeden člověk má neobyčejný talent ve všech směrech, ve všech dimenzích vědomí.

A nyní se zaměříme na jeho básně:

Hledání býka

Na pastvinách tohoto světa neustále rozhrnuji vysokou trávu a hledám býka.

Býk je symbolem energie, vitality, dynamičnosti. Býk představuje samotný život. Je vaší vnitřní silou, vaším potenciálem. Pamatujte si, že býk je symbol.

Jste tu, žijete, ale nevíte, co je život. Máte energii, ale nevíte, odkud se bere a k jakému cíli směřuje. Vy jste energie, a přesto si neuvědomujete, co je energie. Žijete nevědomě. Nepoložili jste si základní otázku: Kdo jsem? Tato otázka je totéž jako hledání býka. Kdo jsem? Jak můžete dál žít, pokud to nevíte? Pak je všechno, co děláte, naprosto marné. Nejzákladnější věcí je poznat sebe. Ale lidé většinou opomíjejí nejzákladnější věci a neustále se zabývají tím, co je zcela nepodstatné.

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

Hledání stop býka