Ukázka elektronické knihy

Christopher Hibbert

mussolini

Vzestup a pád duceho

EDICE ECCE HOMO / SVAZEK 32.

Christopher Hibbert

MUSSOLINI

VZESTUP A PÁD DUCEHO

Z anglického originálu Mussolini. The Rise and Fall of Il Duce,

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press Griffin v roce 2008,

přeložil Pavel Vereš

Přebal navrhl, graficky upravil a sazbu zhotovil Libor Batrla

Odpovědná redaktorka Petra Švehlová

Jazyková korektura Milan Slezák

Rejstřík Michal Plzák

Technický redaktor Milan Dorazil

Příprava elektronických formátů Kosmas

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13,

130 00, Praha 3, roku 2020 jako svoji 4528. publikaci

Elektronické vydání první

ISBN 978-80-257-3349-3 (váz.)

ISBN 978-80-257-3425-4 (e-kniha)

Czech edition © Argo, 2020

Mussolini. The Rise and Fall of Il Duce

© The Estate of Christopher Hibbert, 1962

Translation © Pavel Vereš, 2020

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS,

lze je zakoupit v internetovém knihkupectví

www.kosmas.cz

Hamishovi a Helen

Nemůžete mít krále

bez poddaných nebo vůdce

bez těch, kdo jsou ochotni

nechat se vést. (…)

„victrix causa diis placuit“[1]

– ignazio silone

PŘEDMLUVA

Učit se dějepis znamenalo pro anglického školáka v 80. letech 20. století skličující zážitek. Tomuto předmětu byl bezpočtem statistických údajů propůjčen jakýsi „vědecký“ nátěr a byl vyprávěn „omluvným“ tónem s výlučným zaměřením na hříchy našich předků. Studentům proto musel dějepis připadat nezáživný a otravný. Zdálo se, že obludnou minulostí se nelze ani prokousat, jelikož se stále méně vyučovaly staromódní články páteře dějin – především panovníci a data. Vypadalo to, že tu není ani památky po nějakých kostech, na něž by se dalo připevnit skutečné maso.

V posledních ročnících na škole mě potkalo to štěstí, že jsem měl učitele, jenž byl tak zapálený, že žákům ani nedával seznam povinné četby, nýbrž rovnou knihy. Když jsem se prodíral evropskými dějinami 19. století, věnoval mi knihu, jež se jmenovala Garibaldi and His Enemies (Garibaldi a jeho nepřátelé) od Christophera Hibberta. Nakladatelství Palgrave Macmillan ji právě znovu vydává spolu s reedicí Mussoliniho. Bylo zjevné, že je dlouhá, a proto jsem k ní přistoupil s jistou rezignací.

Avšak už od prvních odstavců jsem jí propadl. Byl to opravdový napínák, směsice slohu badatele a autora dobrodružných knih. Přede mnou se otevíral skutečný příběh o hrdinském revolucionáři, jenž svůj národ osvobodil od cizího útlaku. Konečně jsem se dostal k dějinám, po nichž jsem tolik toužil. Nešlo tu o nějaké mlhavé síly, které dospívajícímu nic neříkají, nýbrž o idealismus a odvahu, zradu a zklamání, skvělý úspěch i nezdar. Prostě to vypadalo jako lidské dějiny s lidskými emocemi.

Všechny tyto vlastnosti jsou zjevné i v Hibbertově biografii Mussoliniho. O něm sice vycházejí životopisy skoro každoročně, avšak Hibbertův portrét – poprvé vyšel v roce 1962 – vystihuje lépe než leckteré jiné surovou záhadu italského fašismu. Sám Hibbert bojoval za osvobození Itálie. Sledoval sestupnou fázi svého předmětu pozorování, což má neočekávaný účinek: jeho portrét se vyznačuje bezprostředností a bezmála důvěrnou známostí a daří se mu vyvolat sympatie k člověku, který si často počínal jako zrůda.

Mussolini byl surový již od mládí. Dvakrát ho za pobodání nožem vyloučili ze školy a to, jak vykonával milostný styk, se mnohdy rovnalo znásilnění. Jedenáctkrát ho zavřeli a on sám se nazýval „apoštolem násilí“. Spojoval brutální sílu s „mystickou vizí“ zvanou fašismus, přičemž tento pojem byl převzat z „liktorského svazku“ – symbolu síly a jednoty.

Mussolini chtěl vzkřísit starověký Řím, spojit všechny Italy v jednotě a přivést je nazpět k velikosti. Kromě surové síly byly jeho jedinou kvalifikací výstřední čtenářské zvyky, mimořádná výmluvnost a herecké uchopení divadelního umění. V roce 1922 se ukázalo, že prodchnout nadšením lůzu je tak snadné, že si byl jist, že takto může pobláznit i národ. „Dav je jako ženská,“ prohlásil zlověstně.

Mussoliniho tragédie spočívá v tom, že jizvy, jež otevřel, se už nikdy úplně nezacelily. Nejoddanější italští vlastenci jsou nadále rozděleni, pokud jde o jeho odkaz, což svědčí o mimořádných rozporech v jeho povaze. Byl to člověk, jenž byl natolik lhostejný k finančnímu zisku, že si ani neuvědomoval – nebo mu to bylo jedno –, že se celý režim vlastně stal nástrojem vyděračství. Chtěl vést válečnický národ a byl posedlý militarismem, ale nikdy se mu nepodařilo ani řádně vybavit své vojsko ať již správnými zbraněmi nebo správnými muži. Byl natolik odtržen od reality, že jeho dvořané ani nevěděli, zda jsou jeho dlouhé projevy „mazané uplatnění intuitivního klamání“, nebo prostě zmatené lhaní. Tyto rozpory se nejjasněji zrcadlí v tom, že zůstával až do trpkého konce na Hitlerově straně zčásti kvůli jedné ctnosti, kterou opravdu měl: věrnosti.

Je to smutný život. Mussolini dychtil po roli hrdinského spasitele a zoufale toužil vypadat jako vlastenec. Až při jeho úpadku – když ho přestěhovávali z Ponzy na Maddalenu a pak na Gran Sasso jako vězně Badogliovy vlády, a potom, když se vrátil k moci v Salò, ovšem jako „vězeň“ Němců – mu svitlo, že vlastně zavinil občanskou válku. Srovnával se s Napoleonem, jiným mužem, jemuž osud nabídl druhou možnost, a přitom za svých posledních dní nebyl schopen dát dohromady ani tolik mužů, aby mohl vzdorovat při posledním odporu. Toužil stát se člověkem lidu a během svých posledních měsíců nadále ohromoval funkcionáře svými příběhy z minulosti a předpověďmi budoucnosti. Ale nakonec si nedokázal získat věrnost lidí. Když si roztrhl košili, jeho poslední slova k nim zněla: „Střelte mě do srdce.“

Návrat k této biografii po letech by měl připomínat, proč jsou Hibbertovy knihy tak dobré. Nejenže se z nich lze neustále přiučit lecčemu zajímavému, ale také je možné začít chápat to, čemu se obvykle říká „záběr“ dějin. U Hibberta není „záběr“ (ve vědecké obci dávno vyšlý z módy) nikdy generalizací, nýbrž shromážděním faktů, událostí a idejí. Schopnost vylíčit geopolitické dění pomocí drobnějších skutků a rozhodnutí umožňuje Hibbertovi vyprávět globální příběh v lidském měřítku. Je to, jako byste mohli vidět, jak se dějiny rodí. Právě jeho schopnost vyprávět příběh z něj přirozeně činí tak obdivovaného historika.

Vezměme kupříkladu tento životopis: více než jeho polovina se zabývá posledními pěti lety Mussoliniho života. To patrně odráží nejen Hibbertovo vlastní sepětí s těmito událostmi, ale také jeho vědomé rozhodnutí pracovat s tempem. Mussolini má vyprávěcí rytmus románu. Jako u všech klasických vyprávění, ke konci se jeho krok zrychluje. Jsou tam odstavce s pouhou jedinou větou. A přitom udané tempo akceleruje, jelikož dění spěje k vyvrcholení; ve skutečnosti týdny a dny míjejí pomaleji. Toto vypravěčské umění je jedním z důvodů, proč Hibbertovy knihy s časem tak zrají. Avšak hlavním důvodem je prostá skutečnost, že jeho knihy skýtají zábavu. Čtou se s potěšením, což se mnohdy o knihách o fašismu říci nedá.

Tobias Jones

ÚVOD

„Nikdo mu nerozumí,“ napsal Fernando Mezzasoma o Mussolinim během posledního týdne jak jeho, tak svého života. „Střídavě vychytralý i nevinný, surový i laskavý, pomstychtivý i odpouštějící, velkorysý i malicherný. Je to nejsložitější a nejrozporuplnější člověk, jakého jsem kdy poznal. Vysvětlit ho nelze.“

Během oněch osmnácti let mezi pochodem na Řím v roce 1922 a vypuknutím války v roce 1940 byla ve snaze tohoto mimořádného člověka vysvětlit napsána spousta knih; většinu z nich stvořili buď fašisté, anebo Italové vypuzení do ciziny, kteří měli dobré důvody fašismus nenávidět. Ale od jeho smrti nebyl v angličtině napsán plnohodnotný životopis, využívající velké množství dokumentace, jež vyšla na světlo během posledních šestnácti let.

Od doby, kdy jsem se po válce vrátil domů z Itálie, jsem cítil potřebu objektivní knihy, jež by odpověděla přinejmenším na některé z otázek, které mě trýznily. Vrtalo mi hlavou, nakolik se Mussolini podobal onomu monstróznímu šaškovi válečné propagandy a polobohu fašistické doktríny; zneklidňovalo mě, jak je to možné, že někteří Italové mohli střílet do jeho mrtvoly, když se na Piazzale Loreto v Miláně houpala vzhůru nohama, a přitom jiní – jak se mi zdálo – mohli na ulicích plakat, když se dozvěděli, že je mrtev; a vrtalo mi hlavou, jak může být pravda to – jak konstatoval Churchill –, že „jeden člověk, vskutku jenom jeden jediný člověk“ zavedl Itálii do tragédie. Také mi nebylo jasné, jak si Mussolini dokázal udržet tuto moc tak dlouho, jak během své závěrečné, přízračné fáze na březích Gardského jezera, kdy byla porážka jistá a smrt čekala za rohem, byl při všem tělesném i morálním úpadku nadále schopen shromáždit tolik lidí ochotných ho následovat.

Právě s těmito otázkami na mysli jsem se v roce 1960 vrátil do Itálie, abych si přečetl knihy a noviny o Mussolinim a fašistické diktatuře, jež nejsou k sehnání v Londýně, abych pohovořil s těmi, kdo ho znali, a objevil co nejvíc o jeho posledních letech, o nichž je k ruce tak málo spolehlivých informací. Nejsem oprávněn vynášet nad ním soud – i kdyby takový byl možný –, a tak jsem napsal knihu ve formě historického vyprávění. Doufal jsem totiž, že se mi při nastínění příběhu jeho života přinejmenším povedlo poskytnout o něm důležité údaje. Díky tomu si pak lze utvořit své vlastní mínění. V textu nejsou odkazy na zdroje, avšak v závěru knihy jsem okomentoval materiál, jejž jsem použil. Myslím, že tam lze najít oporu pro jakýkoli kontroverzní výrok a zdroje všech přímých i nepřímých citací.

Spolu s těmi, kdo mě požádali, aby nebyli jmenováni, jsem mimořádně vděčný za pomoc v mnoha směrech následujícím osobnostem: profesoru G. Baldinimu, pateru J. A. Barrettovi, lordu Beaverbrookovi, signoru Pietru Beneventanovi, siru Noelu Charlesovi, brigádnímu generálu R. C. Edgeovi, profesoru Vittoriu Gabrielimu, vikomtce Hambledenové, siru Ivonemu Kirkpatrickovi, již zesnulému siru Percymu Loraineovi, doktoru Rogeru Manvellovi, admirálovi Francesku Maugerimu, profesoru dr. Paolu Milanovi, signoru Paolu Monellimu, hraběti Umbertu Morrovi di Lavrian, signoru Romanu Mussolinimu, panu Hansi Pächterovi, hraběti Novellu Papafavovi, siru Charlesi Petriemu, panu Ottu Reitschovi, signoru Ernestu Riccimu, signoru Dinu Rossellimu, slečně Frances Ryanové, signoru Pietru Sanarellimu, paní Joan St. George Saundersové, panu B. A. C. Sweet-Escottovi, plukovníku Ottu Skorzenymu, generálu Kurtu Studentovi, plukovníku Hedleymu Vincentovi, profesoru Robertu Weissovi a slečně Elizabeth Wiskemannové. Obzvláštní dík dlužím signoře Lindě Bertellio-Attanasiové za pomoc při mém výzkumu, když jsem byl v Římě; panu Royi MacGregor-Hastiemu, jenž byl tak ochotný a poskytl mi informace o Mussoliniho rodině; a senátoru Raffaelemu Cadornovi, jenž mi laskavě pomáhal s některými ze závěrečných kapitol. Také chci poděkovat zaměstnancům Londýnské knihovny, Britského muzea, Italského kulturního institutu, italského velvyslanectví v Londýně, Britského institutu ve Florencii, Knihovny moderní a současné historie v Římě, Alexandrijské univerzitní knihovny a Generálního ředitelství akademií a knihoven ministerstva školství.

C. H.

ČÁST I

Boj o moc

1

MLADÝ REBEL

29. ČERVENCE 1883 – PROSINEC 1912

To, že jsem se narodil mezi prostými lidmi,

mi dalo do rukou trumfy.

1

Asi v půl jedenácté večer 9. května 1936 se z davu asi čtyř set tisíc lidí tísnících se hlava na hlavě kolem Benátského paláce v Římě ozvalo náhlé zaburácení, jež jeden novinář popsal jako zvuk sopečného výbuchu. Předtím totiž vyšel nad jejich hlavami na palácový balkon Benito Mussolini, il duce del fascismo (vůdce fašismu), a v tichosti na ně upřel zrak. S rukama v bok, obrovitou čelistí vysunutou, nohama rozkročenýma v póze, již všichni dobře znali. Na sobě měl černý oblek, šedou uniformu a kulatou černou čepici fašistické milice. Na pár okamžiků postál před osvětlenými mřížovými okny nehybně jako symboly jeho režimu – sekera a liktorské pruty –, vytesané do kamene ve zdi vedle něj.

Pozvedl ruku. Dav ztichl. Nejen v Římě, ale po celé Itálii miliony lidí poslouchaly a čekaly na zvuk duceho hlasu. O teplém jarním večeru, který již měsíc neobyčejného jasu poznamenal prazvláštní prorockou náladou, vzhlédly davy vzrušených posluchačů, svolaných ven kostelními zvony a sirénami, vzhůru k tlampačům na náměstích.

„Důstojníci, poddůstojníci a vojíni,“ Mussolini konečně oznámil hlubokým, zvučným hlasem, jejž lady Oxfordová označila za jeden z nejkrásnějších, jaké kdy slyšela, „černokošiláči revoluce, Italové a Italky doma i po celém světě, slyšte: bylo dosaženo čehosi velkolepého. Dnes, ve čtrnáctém roku fašistické éry byl zpečetěn osud Etiopie. Náš zářivý meč rozťal každý uzel a toto etiopské vítězství se zapíše do dějin naší země, dovršené a čisté jako legionari, kteří padli. Itálie má své impérium…“

Jeho závěrečná slova zanikla v divokém přívalu jásotu, v mohutnícím, ustavičně se opakujícím, burácejícím skandování: „Duce! Duce! Duce!“, v jekotu hysterických žen, ve výkřicích zbožňování a projevech věrnosti až za hrob. A duce tam stál a klidně shlížel dolů, jako by ovace ani nevnímal, rukama se pevně držel kamenné balustrády a jeho mohutná tvář byla v zářivém světle reflektorů bez výrazu.

„On je jako bůh,“ prohlásil jeden z jeho gerarchi (předních činitelů fašistické strany), když ho sledoval, jak tam stojí s olympskou povzneseností. „Nikoli, ne jako bůh,“ odvětil jeho společník, „on jím je.“

2

Mussolinimu bylo tehdy dvaapadesát. Před pětadvaceti lety, v říjnu 1911, zatímco si odpykával v cele číslo 39 ve vězení ve Forlì trest za „podněcování lidu ke stávkám a vzpouře“, začal psát svou autobiografii.

„Narodil jsem se 29. července 1883,“ napsal, „ve Varanu dei Costa, staré samotě na vrcholu kopce ve vesnici Dovia, ležící poblíž vsi Predappio. Narodil jsem se v neděli ve dvě odpoledne… Slunce před osmi dny vstoupilo do znamení Lva.“

Jeho otec byl kovářem, na což byl jeho syn vždy hrdý. „Jsem člověk z lidu,“ říkával rád. „Rozumím lidem, protože jsem jedním z nich.“ V roce 1935 byla zhotovena deska, kterou pak vsadili do zdi jednoho vesnického stavení u Predappia, aby kolemjdoucí zpravila, že „na tomto statku žili a pracovali Mussoliniho rolničtí předci“. Ve skutečnosti to ale nebyli rolníci; patřili totiž ke třídě, jíž duce později opovrhoval – maloburžoazii. Jeho dědeček vlastnil hospodářství, v němž se narodil jeho otec, a býval poručíkem Národní gardy. Jeho matka Rosa byla učitelkou; tichá, zbožná žena, laskavá a milá, „jíž si všichni vážili,“ napsal forliský deník Il Pensiero Romagnolo, když zemřela, „pro její ctnosti a lásku a inteligenci, s níž vykonávala své ušlechtilé povolání.“ Byla nesmírně šetrná, což opravdu potřebovala, poněvadž její manžel Alessandro byl sice odborně kvalifikovaný kovář a majitel mlátičky, jenže se o svou práci příliš nezajímal a trávil víc času klábosením o politice než prací u kovadliny. Nikdy sice nechodil do školy, ale nebyl to nevzdělanec a určitě byl chytrý. Přispíval články do různých socialistických periodik a také do místních novin, republikánského Il Pensiero Romagnolo, a jeho synové pak líčili, jak trávíval dlouhé hodiny tím, že jim předčítal z politických děl, která ještě ani nezačali chápat. Tak jako mnozí další v Romagni, líbezném, leč drsném kraji Itálie mezi Toskánskem a Emilií, zastával své politické názory vášnivě a vyjadřoval je vehementně. Založil v Predappiu místní pobočku Internacionály a kvůli svému přesvědčení pobýval ve vězení, jako před ním jeho otec. Svého staršího syna pokřtil jménem Benito po mexickém revolucionáři Benitu Juárezovi, vůdci divoké vzpoury proti císaři Maxmiliánovi, a dal mu ještě dvě jména – Amilcare po Amilcarem Ciprianiovi, což byl romaňský anarchista, a Andrea po Andreovi Costovi, jednom ze zakladatelů Italské socialistické strany.

Mussoliniovi bydleli v Dovii v nuzném příbytku. Byl to jakýsi malý, polorozpadlý palác, tři a půl kilometru za Predappiem, známý jako Palazzo Varano, kde se ve druhém patře tísnili společně ve dvou pokojích. Aby se do nich rodina vůbec dostala, musela projít místností, která Rose Mussoliniové sloužila jako učebna a kde během letních prázdnin skladoval Alessandro pšenici, kterou vymlátil na stroji, jejž si sám vyrobil.

Benito a jeho tichý, tělnatý mladší bratr Arnaldo spávali spolu v místnosti, která sloužila zároveň jako kuchyňka a dřevník; jeho sestřička Edvige spala s rodiči v další místnosti, kterou rodina obývala přes den a kde si děti hrály a prohlížely si obrázky z otcových knížek a novin, uložených v knihovně u zdi. Ale jakmile byl dost starý na to, aby obsluhoval otcovy měchy, byl Benito poslán pracovat do kovárny, kde ho čekal pohlavek, pokud nevěnoval práci dostatečnou pozornost nebo projevil strach z odletujících jisker.

Na jídlo moc peněz nezbývalo. Rosa Mussoliniová dostávala za práci ve škole jenom padesát lir měsíčně a leccos z toho, co vydělal Alessandro, padlo na jeho milenku. K jídlu bývala mnohdy jenom zeleninová polévka, ředkvičky a cikorka a někdy placky z mouky a vody.

Benito byl zlobivé dítě. Byl neposlušný, hašteřivý, svéhlavý a náladový, stačil malý popud a vmžiku se rozzuřil. To pak často přicházel domů v roztrhaných šatech a s poškrábaným obličejem, krvácel po bitkách s jinými dětmi ve vesnici, pokud nedostal to, co pokládal za spravedlivý podíl z výtěžku pytláckých výprav, na něž se s nimi vydával. Avšak navzdory své útočnosti, mrzutosti a sveřepé umíněnosti byl schopen vzbudit i cítit hlubokou náklonnost. Bratr a sestra ho oba zbožňovali, a dokonce i vesnické děti, s nimiž se tak často hádal a pral, po letech vzpomínaly na srdečnost jeho vzácných úsměvů a neochvějnou věrnost jeho přátelství, pokud bylo navázáno. Také vzpomínaly, že býval jak snílkem, tak rváčem a že vysedával dlouhé hodiny, během nichž pozoroval ptáky a shlížel na nádherné údolí svého rodiště. Měl bradu v rukou a jeho velké tmavé oči pod vypouklým čelem byly užaslé, ale také bdělé. „Jednoho dne,“ řekl matce, „udivím svět!“

Každým rokem byl zpupnější a hůře zvladatelný. Ve škole prolézal pod lavicemi, aby štípal ostatní děcka do holých nohou, a o nedělích, když brávala maminka Rosa děti na mši po hrbolaté cestě vedoucí do kostela, kdy měly děti boty přivázané kolem krku, aby si je neušpinily, Benito se loudal za ostatními a kopal bosýma nohama do kamení. V kostele nikdy dlouho nevydržel. Z vůně kadidla se mu dělalo špatně, řekl, zatímco barvy hábitů, světlo svíček, zpěv a zvuk varhan, to všechno ho hluboce zneklidňovalo. Čekal na ostatní, až vyjdou ven, zatímco seděl na vrcholu stromu a házel kameny po dětech mířících do nedělní školy.

Když mu bylo devět, poslali ho do školy ve Faenze v naději, že tuhá kázeň otců salesiánů uspěje tam, kde se to nepodařilo rodičům. Alessandrův ateistický a protikatolický duch se vzpouzel představě, že má svého umíněného syna vydat péči církve, avšak připouštěl, že ho sám nedokáže zvládnout, a tak ho tam vzal na vozíku taženém oslem.

„Nepamatuji si, že by mě bůhvíjak mrzelo, že opouštím bratříčka a sestřičku,“ napsal Benito později. „Edvige byly teprve tři, Arnaldovi sedm. Ale bylo mi moc líto, že tam nechávám ptáčka, jehož jsem míval v kleci pod svým oknem. V den před odjezdem jsem se pohádal s jedním kamarádem a pokusil jsem se ho praštit, jenže jsem ho netrefil. Pěstí jsem narazil do zdi, a tak jsem si poranil klouby, že jsem odjížděl se zavázanou rukou. Ve chvíli loučení jsem se rozplakal.“

Vzpomínal, že když osel hned za Dovií zakopl a svalil se, jeho otec vrčel, nadával a brblal, že je to špatné znamení. Byl už říjen, ze stromů opadávalo listí, potoky zaplnila dravě tekoucí voda a vinná réva se zbarvila z červené do žluté. V podvečer dorazili do Faenzy, Alessandro zaklepal na těžká vrata školy, předal řediteli syna, a potom se k němu sklonil, aby ho s drsnou něhou na rozloučenou políbil. Jakmile se vrata zavřela, Benito opět propukl v pláč. Ředitel ho odvedl na dvorek, kde si hráli ostatní žáci. Benito stál sám v rohu, vzdálený a nevraživý, a tiše sledoval své spolužáky.

Tu školu nenáviděl. Nesnášel kněží, zejména svého třídního učitele, jenž měl pichlavý smích, který ho děsil, a nesnášel ostatní kluky. Zdaleka nejvíc nenáviděl bohaté hochy, kteří seděli u jiného stolu a měli lepší jídlo. Ani se nesnažil pracovat. Jednoho dne ho jakýsi otec salesián udeřil, jenže Benito mu ránu oplatil a hodil po něm kalamářem. Měl jenom jednoho kamaráda, kluka s lebkou tak tlustou, že Benitovi dopřál tu zábavu a nechal ho praštit ho po ní cihlou. Ve rvačce s jedním starším chlapcem vytáhl Benito kapesní nůž a bodl ho, a tak ředitel usoudil, že musí v zájmu svých ostatních žáků tohle nezvladatelné dítě vyloučit; po zralé úvaze se však rozhodl ponechat ho tam až do konce školního roku. Otrávený přísnými pravidly, nekonečnými kázáními, napomínáním před hříchem a zkažeností, přiznal se před prvním přijímáním k dlouhatánskému seznamu hříchů jak skutečných, tak imaginárních. Kněží si zhluboka oddechli, když odešel, a jeden z nich potom řekl, že tak obtížného žáka ještě neměl. Na další škole, pojmenované po básníku Giosuèm Carduccim, ve Forlimpopoli, kterou řídil básníkův bratr Valfredo, byl hluboce nešťastný a stejně tak tvrdošíjně nezvladatelný. Při rvačce s nějakým klukem, který ho strčil do ruky, když psal, nad sebou ztratil kontrolu a zase vytáhl svůj kapesní nůž, aby jednoho z chlapců bodl do hýždí. Opět ho vyloučili.

Avšak navzdory jeho vášnivé povaze, vzpurnosti a odmítání vykonávat práci, jež mu připadala nudná nebo zbytečná, se mělo za to, že je to neobyčejně chytrý chlapec. Vzali ho znovu do školy ve Forlimpopoli jako žáka bez ubytování, a tři roky poté, když mu bylo osmnáct, složil maturitu a obdržel učitelský diplom. Nezbavil se sice své zuřivé povahy ani trucovité nezávislosti, ale objevil v sobě žízeň po poznání a schopnost učit se. Také si vypěstoval vášeň k recitaci. Nesmírně rád postával na kopcích nad Predappiem, kde přednášel již mohutným hlasem Carducciho lyrické a vlastenecké básně. Jeden z jeho nejranějších řečnických triumfů nastal v městském divadle ve Forlimpopoli, kam ho vybrali učitelé ze školy, aby přednesl dramatický a procítěný projev k uctění památky Giuseppa Verdiho.

Dne 13. února 1902 si zažádal o místo na škole v Pieve di Saliceto v obci Gualtieri a socialističtí radní města, kteří dávali přednost jeho politickému smýšlení před názory starších a zkušenějších učitelů, mu ho dali. Do města přišel v černém klobouku s obrovskou krempou a s volně visící černou kravatou. Bledá tvář a široké, černé pronikavé oči mu propůjčovaly vzezření básníka nebo revolucionáře. On sám se s oblibou považoval za oba. „Tehdy jsem býval bohémem,“ prohlásil hrdě. „Vytvořil jsem si svá vlastní pravidla, ale nedodržoval jsem ani je.“ Umírnění, ctihodní socialisté z Gualtieri byli takzvaní tagliatelloví socialisté, neboť byli slabí a měkcí jako tato těstovina, a on se vůbec nesnažil skrývat své pohrdání vůči nim. „Křivdy světa,“ napsal, „nikdy nenapraví takoví lidé.“ Byl neklidný a netrpělivý, nesmírně toužil nějak se prosadit, udělat něco, čím by ohromil a oslovil svět, rozhodně ne zůstat učitýlkem čtyřiceti žáků v nějaké vesnické školičce.

Během čtyř měsíců strávených v Gualtieri si našel svou první milenku. Byla to dvacetiletá kráska, manželka jednoho vojáka. Jednal s ní s násilnickou bezohledností. „Naše láska byla divoká a žárlivá,“ přiznal s jakýmsi krutým triumfem. „Dělal jsem si s ní, co se mi zlíbilo.“ Hádali se, rvali i smilnili s tou zuřivou bezuzdností, jež měla posléze charakterizovat všechny milostné vztahy jeho mládí. Jednou ji nožem, který měl neustále při sobě, bodl hluboko do stehna a pořád ji urážel a trýznil. Miloval se s ní násilně a sobecky. Nebyla to první žena, s níž takto zacházel. Již jako student ve Forlimpopoli navštěvoval místní bordel, kde se ukojil na prostitutce, jejíž povadlé tělo, „vylučující pot každým pórem“, je popsáno v útržku autobiografie, kterou napsal ve vězení, ale o jejíž existenci – tak jako o jiných ženách svého mládí – se nezmínil v serióznější verzi své autobiografie, jež vyšla později. V tomto raném fragmentu jsou též popisy jeho výprav do tančíren s dalšími chuligány, jeho rvačky o holky a jeho vítězoslavné, bezostyšné líčení prvního výboje u dívky, jež nebyla prostitutkou. Jmenovala se Virginia. Byla „chudá“, napsal blahosklonně, „ale měla pěknou pleť“ a „vypadala docela obstojně. (…) Jednoho dne jsem ji vzal po schodech nahoru, mrštil jsem jí na podlahu za dveřmi, a už byla moje! Vstala s pláčem a mezi vzlyky mi nadávala. Řekla, že jsem ji připravil o čest. Nejspíš ano. Ale o jakou čest vlastně?“

Po celý život vzpomínal na tyto bouřlivé dny mládí s požitkem a pýchou, mluvil a psal o svém násilí a vášni, své netrpělivosti a hladu i divoké nespokojenosti. Nyní je obtížné oddělit fakta od legend vytvořených jeho vlastní představivostí a nenasytnou touhou představit se v dramatickém světle. V červnu 1902, kdy pocítil nutkání uniknout, jak to sám vyjádřil později, odešel „jako dělník úplně bez peněz“ do Švýcarska. Tvrdil, že zatímco tam byl, zažíval dlouhé dny hladu a zoufalství, nemocí a uvěznění, kdy měl v kapsách prázdno až na niklový medailonek Karla Marxe. Přespával v bedně na zboží pod mostem, nebo na veřejném záchodku, případně u jedné polské uprchlice, medičky, jejíž milování bylo „nezapomenutelné“. V červenci si našel práci jako zednický pomocník a napsal z Lausanne jednomu příteli, aby mu vyprávěl o svých zážitcích.

„Jedenáctihodinová práce denně za 32 centesimů za hodinu. Podnikl jsem při stavbě sto dvacet jedna cest se zednickými nosítky plnými kamene do druhého patra budovy. Večer jsem měl svaly na rukou oteklé. Snědl jsem pár brambor opečených na popelu a vrhl jsem se celý v šatech do postele – kupky slámy. Nazítří v pět ráno jsem se vzbudil a vrátil do práce. Trýznil mě strašlivý vztek nad tou bezmocí. Padrone [šéf] mě doháněl k šílenství. (…) Nadešel sobotní večer. Řekl jsem padronemu, že mám v úmyslu odejít, a tak chci, aby mi zaplatil. Zašel do kanceláře a já zůstal v chodbě. Po chvíli vyšel. S téměř neskrývaným vztekem mi hodil do rukou dvacet lir a pár centesimů. Prohlásil: ,Tady máte své peníze, ale jsou kradené.‘ Strnul jsem, jako bych zkameněl. Co s ním mám provést? Zabít ho? Co jsem mu udělal? Nic. Tak proč? Protože jsem byl hladový a neměl jsem ani pořádné boty. Úplně jsem obnosil pár lehkých holínek na stavebních kamenech, které mi rozdrásaly obě ruce i podrážky.“

Později pracoval, jak řekl, jako pomocný dělník a řeznický pomocník, jako poslíček v jedné prodejně vína a v továrně na čokoládu. Jednoho dne ho zatkli za žebrotu na ulicích Lausanne a jindy, když byl v Ženevě bez práce, napadl „dvě Angličanky sedící na lavičce s jejich svačinou – chlebíčky, sýrem a vejci. Nemohl jsem se ovládnout,“ přiznal. „Vrhl jsem se na jednu z těch starých čarodějnic a vyrval jsem jí z rukou jídlo. Kdyby se postavily na sebemenší odpor, uškrtil bych je – uškrtil, to si pište!“

Nyní nelze říct, kolik z toho všeho je pravda, ale je jisté, že koncem léta si našel řádnou práci a už neměl hlad. Jelikož ho dělníci, s nimiž se stýkal, pokládali za intelektuála, bylo mu nabídnuto místo tajemníka Lausannského sdružení zedníků a manuálních pracovníků a byl pověřen propagandou. Dával také hodiny italštiny a byl placen za články, které psal v duchu své prazvláštní formy anarchistického socialismu, antiklerikalismu, výstředního smyslu pro sociální nespravedlnost, hněvivého nepřátelství k těm typům a třídám lidí, k nimž cítil osobní nevraživost. Začal hodně číst, ovšem netrpělivě a nesoustavně, jako by toužil vstřebat za pár měsíců celé dějiny politické filozofie. Chvatně pročítal různá díla od Lassalla, Kautského, Kropotkina, Marxe i Schopenhauera, Stirnera i Nietzscheho a Blanquiho, přičemž ideje přebíral a prohluboval, ovšem často si je také špatně vykládal. Později se vrhl na Babeufa, Proudhona, Kanta a Spinozu, Hegela, Fichteho, Sorela a Guyaua a všechno, čím se prokousal, ho ovlivnilo tak hluboce, že – jak to později uvedla jedna žena, s níž se tehdy seznámil v Ženevě – „jeho filozofické názory byly vždy odrazem knihy, kterou právě dočetl“. Většinu inspirace nenalézal na pompézních stránkách Marxe, v němž se nikdy nedostal daleko, nýbrž u hněvivých spisů a dramatických životů vášnivého francouzského revolucionáře Louise Augusta Blanquiho a ruského anarchisty knížete Petra Alexejeviče Kropotkina. Je příznačné, že jedinou knihou, o níž padla zmínka v jeho autobiografii, je Psychologie davu od Gustava Le Bona.

Poháněn představami o násilí, potuloval se ulicemi Lausanne a Bernu, přičemž se hádal a pronášel burcující projevy ke svým odborům. Večery většinou trávíval s ruskými studenty – podivnými, divokými a zpustlými bohémy a nihilisty –, popíjel s nimi, miloval se s ruskými studentkami a hašteřil se s nimi tak vášnivě, až to vypadalo, že věří, jak řekl jeden z nich, že „každý den by mohl být jeho posledním“. Říkali mu Benituška, jenže jemu tahle něžná zdrobnělina vadila a raději sám o sobě říkal v Sorelově stylu, že je „un apostolato di violenza“ (apoštol násilí). „Kdy nadejde den pomsty?“ tázal se opakovaně. Kdy se lidé sami vysvobodí od tyranie a náboženství, té „nemorální choroby ducha“? Kdo vlastně byl Kristus, ptal se urážlivě, ne-li „jakýsi mazaný človíček, který za dva roky obrátil na víru pár vísek a jehož žáky byl tucet nevědomých vagabundů, lůzy Palestiny“? Co vlastně je Švýcarsko, ne-li „demokracie výrobců jelit, kteří nikdy nevěděli, jak nalézt cestu protestu, a předstírali, že si nejsou vědomi obrovské hanby této země, a snad věří, že k udržování tradice svobody stačí jablko Viléma Tella“? V létě roku 1903 už podle pokojných Švýcarů zašel příliš daleko. Byl zatčen za pronesení projevu k odborovému svazu v Bernu, v němž navrhl generální stávku a propagoval násilí jako prostředek k prosazení dělnických požadavků. Po dvanácti dnech ve vězení byl vyhoštěn z kantonu Bern a postrkem poslán přes hranice do Chiassa. Ale už za týden byl zpátky ve Švýcarsku a choval se ještě divočeji než předtím.

Teď mu bylo dvacet, a už měl vzhled ostříleného revolucionáře, stravovaného a zestárlého trýzní vnitřní vášně. Jeho jemné, dlouhé černé vlasy již začínaly řídnout a kolem tmavých očí měl nápadné kruhy. Sinalost jeho kůže ještě zdůrazňoval černý knír a strniště vousu, jejž si málokdy holil častěji než dvakrát týdně. Angelika Balabanovová, bystrá, citově založená, ovšem hrbatá ruská socialistka, se kterou se několik měsíců nato seznámil v Ženevě, tvrdila, že se také jen vzácně myl.[1] Je rovněž, pomyslela si, neurotický, popudlivý, sebelítostivý, mimořádně rouhavý a jízlivě pomstychtivý. Tenhle ňouma se záměrně špatně obléká, nesnáší manuální práci a sám se pokládá za intelektuála. Ustavičně si stěžoval, jak je churavý, a chlubil se svou mužností. Angelika Balabanovová si nebyla jista, zda za blyštivou, kladnou fasádou není plachý člověk, jenž zrozpačití, sotva se ocitne v přítomnosti těch, u nichž se obává, že by mu mohli být společensky nebo duchovně nadřazeni. Když s ním hovořila poprvé, pomyslela si, že ještě nikdy neviděla „zuboženější lidskou bytost. Navzdory své mohutné čelisti, rozhořčení a nepokoji v černých očích budil dojem krajní ostýchavosti. Zatímco poslouchal, nervózníma rukama svíral svůj velký černý klobouk a vypadalo to, že ho víc zajímá jeho vlastní vnitřní zmatek, než co jsem říkala.“ Ale tehdy ho měla ráda, i když si ho později kvůli jeho zradě socialismu zprotivila. Ostatně tehdy ho měla ráda většina lidí; nepatřil k těm, kdo budí zášť.

Na sklonku roku 1903 se vrátil do Itálie, jelikož jeho matka onemocněla, ale jakmile se jí ulevilo, vrátil se do Švýcarska, aby unikl vojenské službě. Byl totiž samozřejmě radikálním antimilitaristou s rozhořčeným pohrdáním „placenými otroky králů“ v jejich „vyfintěných uniformách, hrudí oplácanou kříži, vyznamenáními a podobnými cizími i domácími tretkami (…), kteří zaslepují veřejnost tímto smetím a bezostyšně se před ní naparují“. Už za pár týdnů byl znovu zatčen, a tak Velikonoce roku 1904 strávil v lucernském vězení. Byl to, jak uvedl později, „jeden z nejsmutnějších dnů mého mládí“, a když poslouchal vyzvánění kostelních zvonů, kladl si otázku, zda ho Švýcaři po propuštění z vězení nepošlou zpátky do Itálie, aby si odpykal roční trest, k němuž byl odsouzen jako zběh. Avšak k jeho hluboké úlevě ho vysadili z vlaku ještě předtím, než dojel do Chiassa, a třebaže byl vyhoštěn z kantonu Ženeva, bylo mu dovoleno vrátit se do Lausanne, kde žily tisíce dalších italských emigrantů, kteří se snažili najít si práci. Mussolini však měl větší štěstí než většina z nich. Jeho francouzština teď byla dobrá a němčina obstojná; také se trochu naučil anglicky a španělsky. Podařilo se mu najít si obživu, a dokonce chodil na přednášky Vilfreda Pareta na univerzitě v Lausanne a na letní kurzy na univerzitě v Ženevě díky tomu, že dával hodiny italštiny, s pomocí svých ruských a polských přátel překládal filozofická a politická díla a psal články. Také si půjčoval peníze od matky a kohokoli, kdo mu byl ochoten půjčit, dokud v listopadu 1904 neudělil dezertérům amnestii italský král při příležitosti oslav narození svého syna, prince Umberta.

Mussolini uvažoval o vystěhování do Ameriky, ale rozmyslel si to a rozhodl se vrátit, aby pomáhal matce vyučovat na její škole v Dovii. Cestou domů se sešel v Luganu s Balabanovovou a odjel do Itálie. Balabanovová vzpomínala, že ještě stihl pronést charakteristický prudký výpad proti boháčům. „Podívejte!“ pravil a ukázal rukou na restaurace a hotely podél přístaviště. „Ti lidé baští, pijí a baví se. Kdežto já budu cestovat třetí třídou a žrát ubohé laciné jídlo. Porca Madonna, jak já ty boháče nenávidím. Proč musím strpět takovou křivdu? Jak dlouho ještě musíme čekat?“ Mussolini dva dny nato dorazil nazpět do Romagni s pověstí stoupence politického extremismu, jež už měla širší než místní dosah. Římské noviny La Tribuna zveřejnily 18. dubna 1904 zprávu od svého ženevského dopisovatele, v níž byl Mussolini představen jako „il grande duce“ (veliký vůdce) místního italského socialistického klubu. Vzorec jeho života se tedy již začal formovat.

3

Rosa Mussoliniová zemřela 19. února 1905 na zápal mozkových blan ve věku šestačtyřiceti let. Benita, jak napsal Il Pensiero Romagnolo, přemohl zármutek. Na pohřbu „chtěl pronést slova posledního rozloučení, leč při bolestné snaze učinit tak propukl v pláč a byl schopen jenom vhodit pár květin do hrobu“. Po matčině smrti se odebral učit na škole v Canevě, městečku v okrese Tolmezzo v Benátských Alpách severně od Udine. Nebyl dobrý pedagog a sám to věděl. Děti ho sice měly docela v oblibě, ale zdá se, že zjistil, jak je těžké udržet si nad nimi vládu, a jeho mysl se mnohdy daleko zatoulala. Někdy ztratil sebeovládání, praštil pěstí do stolu a huboval je. Ale i když mu říkaly „il tiranno“, neměly z něho strach. Některé si myslely, že je šílený. Límec měl zpravidla našikmo a skoro pořád špinavý, tkaničky od bot měl často rozvázané a vlasy dlouhé a rozcuchané. Chodíval po městě a také se toulával čtyři kilometry ze svého penzionu do školy, kdy si cestou četl nějakou knihu nebo mumlal básně; učil se latinsky od jednoho kněze, začal studovat aritmetiku a dělat si poznámky k dějinám filozofie a ke kritické studii o německé literatuře; avšak většinu času, když zrovna nevyučoval ve škole nebo neměl soukromé hodiny v penzionu, kde bydlel, tak pil nebo dával průchod své touze po sexuálním vzrušení. Sám řekl, že tento rok v Tolmezzu znamenal „mravní úpadek“. Nejednou byl opilý. Navíc poté, co jeho opilečtí kumpáni už šli spát, se mnohdy sám potácel potemnělými ulicemi, recitoval Carducciho básně a pronášel projevy k fontáně na náměstí. Miloval se s každou holkou, co ho chtěla, a hrozil znásilněním každé, která ho nechtěla. Onemocněl syfilidou, a když objevil příznaky, nabil revolver a prohlásil, že se zastřelí. Jen s obtížemi se dal přesvědčit, aby si místo toho došel k lékaři. Zažil vášnivý románek s manželkou svého domácího, a když odešel z Tolmezza, odcestoval z Predappia uprostřed zimní noci čtyři sta osmdesát kilometrů, protože po ní tak nesmírně toužil. Vyběhl po schodech a zmocnil se jí na podlaze, zatímco její manžel spal v jiné místnosti.

Uprostřed příštího léta už byl zase ve vězení. Se svým obvyklým nekompromisním, vehementním postojem se během jednoho z periodických agrárních konfliktů, jež rozviřovaly hladinu romaňského života, vmísil do politického sporu na straně námezdních dělníků z Predappia proti jejich „utlačovatelům“ – nájemcům statků – a byl odsouzen na tři měsíce do vězení.

Teď už byl v Romagni dobře znám. Mluvilo se o něm i psalo v novinách. „Soudruh Mussolini“ představoval ve věku dvaceti pěti let mohutnou sílu. Po propuštění z vězení se vydal na sever do Tridentu, jenž tehdy patřil k Rakousku, aby se ujal místa v odborech a stal se častým přispěvatelem týdeníku levice, revolučního a internacionalistického L’Avvenire dei Lavoratori. Ale socialisty z Tridentska a jejich zbožňování Mazziniho si neoblíbil o nic víc, než jak míval rád „tagliatellové socialisty“ z Gualtieri. Byli to „patolízalové buržoazního kapitalismu“, „otroci nacionalismu a vlastenectví“, na které se musí znovu a znovu útočit, dokud nebude odhalena „jejich zrada proletariátu“. Proletariát se totiž musí sám považovat za „protivlastenecký z definice i nutnosti“ a musí si uvědomit, že nacionalismus je maska „hrabivého militarismu“, jenž „se má ponechat pánům“, a že státní vlajka je, jak už řekl Gustave Hervé, „hadr, co se má postavit na hnojiště“.

I když jeho nechuť k nacionalismu tridentských socialistů zacházela velmi daleko, svolil, že bude psát pro Il Popolo, noviny pod redakcí Cesara Battistiho, jenž sympatizoval s iredentisty. V článcích, jež napsal pro Il Popolo a La Vita Trentina, další list patřící Battistimu, který také řídil jeho redakci, napadal s teď již dobře známou nevybíravostí širokou paletu terčů – od antiproletářské mentality svobodného zednářství přes hamižnost domácích, neblahý vliv neomalthusiánství[2] až po buržoazního ducha, který přivodil degeneraci 1. máje jakožto revolučního svátku. Avšak své nejdivočejší výpady podnikal v L’Avvenire dei Lavoratori proti militarismu a nacionalismu, a především mocnému katolickému vlivu v Tridentu, který podporovaly široce čtené katolické noviny ll Trentino. Mezi jeho vedoucí politické autory patřil Alcide de Gasperi. Jak ukázal Gaudens Megaro, byly to vlastně jeho prudké útoky na katolickou církev – „tu velikánskou mrtvolu“ – a na Vatikán – „to doupě nesnášenlivosti a tlupu lupičů“ – a na samo křesťanství – „nesmrtelné stigma hanby lidstva“ –, jež vedly k jeho zatčení a vyhoštění z Rakouska, nikoli občasné tirády proti rakouskému nacionalismu a články na podporu práv Italů pracujících pod rakouským panstvím, jež Mussolini a jeho fašističtí životopisci později vybírali z jeho spisů jakožto důkaz jeho iredentistických sympatií.

Dne 10. září 1909 ho zase zatkli a 26. září vyhostili z Rakouska, tak jako byl předtím vyhoštěn z kantonů Bern a Ženeva. Příští měsíc se opět vydal domů za svým otcem, jenž se vzdal kovářství v Dovii a se svou vysokou, hubenou, vášnivou milenkou Annou Guidiovou a jejími pěti dětmi se přestěhoval do Forlì, kde se stal hostinským v jednom podniku pro bersaliéry. Mladší z dcer vdovy Anny se jmenovala Rachele. Byla to šestnáctiletá krasavice s načechranými blonďatými vlasy a způsoby, jež byly současně dráždivé i odmítavé. Mussolini usoudil, že by se s ní rád oženil. Už předtím se sice zamiloval do její starší sestry Augusty, jenže ta ho považovala za příliš nejistou existenci, a tak se provdala za muže, jenž měl řádnou práci jako hrobník. Mussolini vzápětí přesunul svou pozornost na Rachele. O večerech, když vyprázdnil pár džbánků a umyl sklenice, psával povídky, dokončil knihu o českém reformátorovi Janu Husovi[3] a dal se do románu, jenž vycházel na pokračování v Il Popolo, jehož redaktor navrhl zápletku. Claudia Particella, přeložená do angličtiny v roce 1928 jako The Cardinal’s Mistress (Kardinálova milenka),[4] není příliš zajímavá kniha a ani nijak nevyniká svižností. Margherita Sarfattiová ji popsala, tak jako lze popsat všechno Mussoliniho triviální, nicméně pro něj příznačné psaní románů, jako „neohrabaný odvar bez hlavy a paty, něco jako příliš dlouhý film na efekt“. Ale Rachele se líbila, jelikož jednou z nejsympatičtějších postav je hrdinčina služka, která za svou paní položí život a kterou Benito pojmenoval Rachele.

Rachele vylíčila večer, kdy ji Benito poprvé vzal do divadla. Odvedl ji zpátky k bersaliérům a požádal, aby mu bylo povoleno s ní bydlet. Jak jeho otec, tak její matka o tom odmítli vůbec uvažovat. Benito tasil pistoli a prohlásil, že zastřelí jak sebe, tak ji, jestli nebude po jeho. Ustoupili a pár dní nato si Mussolini pronajal dva pokoje ve vlhkém a zchátralém paláci ve Via Merenda. „Jednou v noci jsme se tam přestěhovali,“ napsala Rachele později. „Vzpomínám si, jak byl unavený, ale šťastný – snad si byl trochu nejistý mou reakcí, jelikož oddací listy ještě nebyly hotové. Ale já to chápala. Viděla jsem před sebou muže svého srdce, jak netrpělivě čeká na jediný dárek, jaký mu mohl život dát – mou lásku. Mladou tvář mu již jeho každodenní boj poznamenal vráskami. Váhání nenastalo. Šla jsem s ním.“

Bydleli spolu v sešlých pokojích v Palazzo Merenda tři roky. Koncem prvního roku, 1. září 1910, se jim narodilo první dítě – Edda. Mussolini vyšel ven koupit kolébku, kterou na ramenou donesl domů. Stála patnáct lir – půlku týdenní mzdy –, a tak po zbytek týdne žil se svou paní o zelí. Měl sice práci jako tajemník Forliského socialistického sdružení, avšak byla bídně placená a leccos z jeho peněz padlo na týdeník, který založil: La Lotta di classe (Třídní boj). Všechny čtyři stránky psal sám. Nyní byl zapáleným socialistou. S přáteli popíjel víno, ale nikdy se neopil; tu a tam políbil nějakou hezkou holku nebo ji štípl do zadku, ale zůstával Rachele věrný. Veškerou svou energii a všechen elán svých rostoucích ambicí vrhl do politiky a do La Lotta di classe, jenž se brzy stal mnohem vlivnějším listem než většina četných italských socialistických týdeníků tohoto druhu a z něhož často citovaly oficiální socialistické noviny Avanti!. Doma býval vzácně, často ho bylo vidět, jak prochází městem cestou na nějakou schůzi, s pohledem upřeným do země, rukama hluboko v kapsách, bledý a neoholený, uboze a neupraveně oblečen, a cosi si pro sebe mumlá. Když byl doma, obvykle pracoval, četl nebo psal, překládal Kropotkina a připravoval si projevy. Někdy si najednou udělal přestávku a sáhl po houslích, na něž ho kdysi, když byl ještě malý, učil hrát jeden houslista ze zábavního parku. Nebyl nijak mimořádný hudebník, ale hrál hlasitě a efektně. Říkal, že mu hraní zklidňuje nervy, zatímco mu neustále táhnou hlavou slova jeho článků a projevů. Občas zašel s Rachele a její zvědavou matinkou, jež se podobala čarodějnici, do divadla, ale i tam, jak později přiznal, měl hlavu plnou svých projevů a toužil se vrátit domů a sepsat myšlenky, které ho napadaly. Pokud hra nezačala včas, zul si boty a hrozil, že jimi mrští na jeviště.

Stával se z něj dobrý řečník – působivý a autoritativní. Jeho výpady byly výstřední, jeho fakta často nesprávná, jeho názory obvykle protikladné a agresivně didaktické, jeho postoje teatrální; nedalo se však popřít, že jeho hlas působí přitažlivě, že používá provokativní, opakovaná a energická gesta, že má nadání na dramatické výrazy, činí záhadné narážky a jeho metafory jsou sice přehnané, ale trefné a úderné. Obratně si osvojil schopnost vyvolávat emoce nakupením řady zdánlivě nesouvislých vět, jež chrlil staccatovým rytmem, ovšem různými tóny hlasu, a záměrným kontrastem gest stupňoval jejich účinek. Také si osvojil onu schopnost, jež se posléze vyvinula v geniální vlastnost, vnutit posluchačům určitou náladu, a potom se jí sám odevzdat, takže jeho projev už nebyl řečí, nýbrž dialogem, jakousi neodzkoušenou litanií, kdy jeho ovečky skandovaly své odpovědi na pastýřovy naléhavé otázky. On je pak znovu formuloval a vrhal nazpět, aby se dočkal ještě hlasitější odpovědi, vášnivějšího povzbuzování a silnějšího stvrzení jejich jednoty. Také se poučil o tom, jak je výhodné mít spolehlivou klaku, jejíž nakažlivý potlesk a výkřiky souhlasu lze spustit kývnutím hlavy nebo smluveným gestem. Ovšem především si uvědomil nezbytnost mít houf věrných obdivovatelů, kolem nichž lze vybudovat mohutný zástup mužů připravených pokládat ho za svého vůdce.

Mussolini teď již sám sebe uznal za jakéhosi vůdce v zárodku. Podnícen idejemi, v jeho mysli nadále nesourodými, a ne vždy pochopenými, vybranými z Nietzscheho a Schopenhauera, Blanquiho, Hegela a Sorela a vypůjčenými od ruských bolševiků, dospíval k víře, jež bude zakrátko dominovat jeho životu – že daný řád musí svrhnout elita revolucionářů jednajících jménem lidu a že tuto elitu musí vést on sám.

Jenže pouze nejradikálnější představitelé jeho socialistických soudruhů byli ochotni následovat ho, schvalovat jeho extrémní a násilnické názory a podpořit ho při jeho nevybíravých útocích na umírněné stranické činitele Turatiho, Bissolatiho a Trevese a vlastně na jakoukoli skupinu, ať již uvnitř nebo vně strany, jež s ním nesouhlasí. Jistě, je to vynikající člověk, to museli uznat i nejkonvenčnější socialisté, jenže také nebezpečný, již tak nebezpečný jako Lazzari. Poplašeně poslouchali jeho projevy propagující účinnost násilí – „železnou nutnost násilí“, jak to později nazval – a neúprosnou potřebu „chirurgicky nasazovat sílu“. S nervózní nelibostí četli zprávy o jeho metodách ve Forlì, a zejména o jedné akci, kdy se vydal k radnici, následován početným davem, a hrozil, že starostu vyhodí z okna, pokud nezařídí zlevnění mléka.

Když v létě roku 1911 poslala vláda Giovanniho Giolittiho vojska do Tripolska a Kyrenaiky navenek s cílem chránit majetek italských občanů, ale s pravým úmyslem zmocnit se těchto kolonií na úkor Turecka, Mussolini předvedl, jak nebezpečný umí být. Celostátní sjezd socialistů v Miláně, na nějž byl delegován jako zástupce Forlì, k jeho zlosti odmítl probírat antimilitarismus; a dokonce se tam objevilo několik „buržoazních patolízalů“, kteří byli ochotni podpořit vládní agresi. „Marx,“ uvedl Giolitti s uspokojením, „byl přenesen do podkroví.“ Mussolini dával ve svých článcích v La Lotta di classe a projevech jasně najevo, že za žádných okolností není ochoten válku podpořit. „Mezinárodní militarismus nadále slaví své orgie zkázy a smrti,“ vykřikl hněvivě. „Každý den, jenž míjí, zvedá ohromná pyramida obětovaných životů svůj krvavý vrchol, na němž stojí Mars, čekající se svými nenasytnými a zkřivenými ústy v pekelném šklebu. (…) Dokud budou vlasti, bude i militarismus. Vlast je strašidlo (…) jako Bůh a jako Bůh je pomstychtivá, krutá a tyranská. (…) Ukažme, že vlast neexistuje, tak jako neexistuje Bůh.“

Na protest proti této katastrofální válce vyhlásil výbor Všeobecné konfederace práce generální stávku a sestavil protestní prohlášení. To však Mussolinimu nestačilo. Křičel na dělníky ve Forlì, aby na politické mítinky nepřicházeli s prázdnýma rukama, nýbrž se zbraněmi, a spojil síly s mladým republikánem Pietrem Nennim a podněcoval je nejen ke stávce, ale i k revoluci. Sám vedl houf mužů, jenž se během dvou dnů pouličních nepokojů ve Forlì zabýval tím, že vykopával krumpáči tramvajové vedení. Po několika týdnech, po procesu, na němž se sám hájil pozoruhodnou ukázkou obratného dvojsmyslného řečnění, se ocitl popáté za mřížemi.

Když ho po pěti měsících propustili, vrátil se do svých místností ve Via Merenda ještě odhodlanější než dřív stát se vůdcem socialistů a přetavit je v revoluční a republikánskou stranu. Po celostátním sjezdu socialistů v Miláně, jejž se mu nepodařilo ovládnout, usiloval o to, aby Forliské socialistické sdružení prohlásilo, že opouští stranu; když to teď vypadalo, že se mínění ve straně přiklání na jeho stranu, žádal, aby se do ní vrátilo. Poslušně tak učinilo a na příštím celostátním sjezdu v Reggiu Emilia rozohněný delegát z Forlì, o němž leckteří delegáti ani neslyšeli a jiní si ho pamatovali jako řečníka mluvícího nesouvisle na minulém sjezdu v Miláně, rozpoutal kampaň proti svým odpůrcům v poslanecké skupině rázným, výmluvným a zlovolným útokem na Leonidu Bissolatiho, Ivanoa Bonomiho a Angiola Cabriniho, středostavovské socialistické poslance, kteří se sami vystavili „vážným obviněním od strany“, když veřejně poblahopřáli králi poté, co na něj jeden anarchistický zedník spáchal neúspěšný atentát. Strana, prohlásil Mussolini, se musí od takového odpadu očistit. Musí se naučit nikdy se nezkompromitovat s antiproletářskými institucemi. Byl to triumfálně působivý projev. Oslnil i stoupence Bissolatiho a Turatiho. Jeden z nich, manžel Margherity Sarfattiové, napsal manželce o tom, jak se tam objevil „jeden úžasný mladík“, jenž je „předurčen ovládnout stranu“. „Menší postavy, drsný, rozohněný, nanejvýš originální při svých občasných výlevech výmluvnosti“, tedy muž s velkou budoucností před sebou.[5]

Půl roku po tomto celostátním sjezdu, v prosinci 1912, výkonný výbor strany, jejž teď ovládali levicoví členové, také uznal nápadné nadání tohoto mladého novináře a oznámil, že „jednohlasně rozhodl jmenovat profesora Benita Mussoliniho z Forlì redaktorem Avanti!“. „Rozhodl jsem se,“ pověděl Mussolini svým zaměstnancům, jakmile dorazil do redakce v Miláně, „psát všechny politické články sám.“ Už za pár měsíců zdvojnásobily jeho vynikající nadání redaktora a smělé, originální tiskové nápady náklad listu. Do konce jeho redaktorství se náklad zvýšil z osmadvaceti tisíc na bezmála sto tisíc výtisků.

„Nevím, co si mám o tom podivném chlápkovi Mussolinim myslet,“ řekl jeden z mladých reportérů. „Ale vím jedno – ten to někam dotáhne.“

2

ZASTÁNCE VÁLKY

ŘÍJEN 1913 – 24. KVĚTNA 1915

Nikdo nemá rád neutrála.

V říjnu 1913 figuroval Mussolini jako socialistický kandidát za Forlì. Pronesl řadu volebních projevů, v nichž odsuzoval militarismus, nacionalismus a imperialismus. Utrpěl těžkou porážku. Třebaže ho brzy nato zvolili radním v Miláně, připisoval svou porážku i nezdar extremistů, k nimž sám patřil, „buržoaznímu duchu lidu“, jenž nemá odvahu ani energii bojovat za své požadavky a jejž je nutno vyburcovat nějakou zkázonosnou akcí, aby si uvědomil svůj osud. Po svém útoku na tramvajové vedení oslovil v městském parku ve Forlì shromáždění více než deseti tisíc dělníků, avšak když nějací mládenci vyšplhali na hudební pavilon, klapot jejich dřeváků na prknech zněl jako klapot koňských podkov. Výkřiky „Ať žije revoluce!“ ustoupily poplašeným zvoláním „Přijíždí jízda!“ a davy vybíhaly z parku. „Tohle je národ zbabělců,“ prohodil Mussolini hněvivě k jednomu ze svých společníků. „Tihle bojovat nebudou.“ Teď ho zklamali znovu. Na počátku roku 1914 byla v Romagni a Marche vyhlášena generální stávka. Brzy byla celá oblast vzhůru nohama. Pořádaly se divoké antiklerikální a protiarmádní demonstrace a přes noc vznikaly samozvané republiky. Ancona oznámila, že je nezávislou obcí, a na radnici v Bologni zavlála rudá vlajka. V Miláně, kde se spojili socialisté a syndikalisté, aby vytvořili akční výbor, se Mussolini znovu vyřítil do ulic, nařizoval dělníkům, aby ovládli náměstí, ale na Piazza del Duomo byl svědkem toho, jak v panice ustupují před náporem jízdy. I v jeho vlastní redakci se ve chvíli, kdy zástup nacionalistů hrozil, že vpadne do budovy, jeho výkřiky „Do zbraně!“ setkaly s pramalým nadšením. Tehdejší umělecká redaktorka listu Margherita Sarfattiová ho povzbuzovala při propagaci násilného odporu a navrhla, že by mohli využít redakční nůžky jako dýky, jenže ostatní byli méně rozhodní a zdálo se, že si oddechli, když nacionalisté svůj útok odtroubili.

Několik týdnů poté vyhlásilo Rakousko válku Srbsku a vypukla první světová válka. „Pryč s válkou!“ hřímal z redakce Avanti! Mussolini, přičemž opakoval hesla, jež kdysi používal při útocích na nacionalisty v Tridentu. „Pryč se zbraněmi, ať žije lidskost!“ Jestli vláda zasáhne ve prospěch Rakouska a Německa, svých partnerů z Trojspolku, jenž už teď vlastně zanikl, dozajista vypukne dělnická revoluce. Stejně katastrofální by byl zákrok ve prospěch Francie. Je tudíž povinností socialistů bojovat za to, aby Itálie udržovala politiku „přísné neutrality“. Poslal svým kolegům socialistům referendum, v němž je žádal, aby s tímto nekompromisním postojem potvrdili souhlas, a jeho obdivovatelé ihned odpověděli, že ho podporují. Když vláda vyhlásila, že Itálie opravdu zůstane neutrální, kdežto syndikalisté prohlásili, že toto rozhodnutí je špatné a že by země do války vstoupit měla, Mussolini je zuřivě napadl jako podvratné zrádce dělnické třídy.

Avšak za zřetelným odsouzením stoupenců války začínaly v Mussoliniho hlavě nabývat obrysů odlišné představy. V den sarajevského atentátu byl na dovolené v Cattolice s kolegou novinářem Michelem Campanou. Během společné zpáteční cesty do Milána se mu Mussolini svěřil se svou rostoucí deziluzí ze socialistických soudruhů. „Chci stranu řídit chytře,“ sdělil Campanovi, „vést ji, jak by měla být vedena velkolepým děním, jež leží před námi.“ Avšak pochyboval, zda ho bude chytře následovat.

„Nalejme si čistého vína,“ pokračoval. „Ústřední mocnosti útočí přes Srbsko na Anglii a Francii. Všeobecný konflikt je nevyhnutelný a Francie bude jeho první obětí, jestli se civilizované země nespojí, aby ji zachránily. Porážka Francie by zasadila smrtelný úder svobodě v Evropě. Socialistická strana by se neměla obracet zády k možnosti intervence ve prospěch Francie, bude-li zavlečena do války. Ale pochopí tyhle pravdy straničtí předáci?“

Michele Campana mu připomněl jeho řeč na posledním socialistickém sjezdu v Reggiu Emilia, kde mluvil s takovým elánem proti nacionalismu a těm syndikalistům, kteří podpořili válku proti Turecku v Libyi.

„To bylo něco jiného,“ odvětil chvatně Mussolini. To byla agresivní válka. Tato válka by mohla být spásou Itálie. Mohla by vyřešit problém Tridentska a Terstu a vymanit je z područí Rakouska (iredentista Cesare Rossi ho naučil, že by měl tuto zemi pokládat za nepřítele svobody), což by mohlo uspíšit den revoluce. Kromě víry, že by měli socialisté válku využít, aby vyvolávali nepokoje a posléze zlikvidovali buržoazní zřízení, Mussoliniho uvažování pomohla od základu změnit další víra. Syndikalistům, jež vedl Alceste De Ambris a vášnivý nacionalista Filippo Corridoni, kteří se zastávali války, bylo zjevně dopřáváno sluchu s úctou a sympatiemi. To Mussoliniho dovedlo k obavám, že by mohl přijít o vládu nad socialistickým hnutím v jejich prospěch. Někteří z nich citovali Marxův aforismus, že sociální revoluce obvykle následuje po válce. Tohle téměř bezpochyby silně ovlivnilo Mussoliniho uvažování.

O Marxově aforismu dozajista padla zmínka při důležitém rozhovoru, jejž měl Mussolini v Miláně s Filippem Naldim, majitelem boloňských novin Il Resto del Carlino, jenž se předtím zastával neutrálního postoje, ovšem favorizujícího Rakousko a Německo, ale nyní propagoval zásah na straně Francie. Mussolini Naldimu opakoval, co již sdělil Campanovi, totiž že jeho socialističtí soudruzi by nesvolili k podpoře politiky ve prospěch války a že by se v každém případě nemohl aktivně vyslovit pro takovou politiku sám jako redaktor Avanti!. A proč tedy, poradil mu Naldi, neodstoupí a nezaloží svůj vlastní, nový list? Naldi by ho financoval.

A tak se Mussolini 26. října vzdal svého místa v redakci Avanti! a 14. listopadu vyšlo první číslo Il Popolo d’Italia. Po obou stranách titulu byla dvě rčení, jež by se celkem snadno dala vykládat jako porodní výkřiky fašismu – Chi ha del ferro ha del pane („Kdo má železo, má chléb“) od Blanquiho a La rivoluzione è un’ idea che ha trovato delle baionette („revoluce je idea, jež našla bodáky“) od Napoleona. A na první straně byl článek, jejž podepsal jeho redaktor Benito Mussolini, pod titulem Audacia (Odvaha).

„Své první slovo adresuji vám,“ napsal, „mladým lidem Itálie, mladým lidem z továren a vysokých škol, těm, kdo jste mladí věkem a mladí duchem, mladým lidem patřícím ke generaci, jíž osud svěřil úkol utvářet dějiny. Je to slovo, které bych za normálních časů nikdy nevyřkl, avšak dnes jsem nucen říci ho hlasitě a jasně v upřímné víře. Je to děsivé, ale také vzrušující slovo – válka.“

Deset dní nato bylo na schůzi socialistické strany v Miláně uprostřed výkřiků „Traditore! Venduto! Sicario!“ (Zrádce! Zaprodanče! Vrahu!) navrženo Mussoliniho vyloučení ze strany. Bledý a s viditelným třasem, Mussolini se přiblížil k řečnické tribuně, aby odpověděl svým kritikům. Měl na sobě ošuntělý černý oblek, který nosil neustále, a jeden delegát si všiml, že má tak krátké kalhoty, že mu skoro nesahaly ani ke kotníkům. Toho dne nebyl oholen a zdálo se, že se neholil ani den předtím. Vystoupal na řečnickou tribunu, a vzápětí pokřik a posměšky zesílily. Začal mluvit, jenže neslyšel, co říká. Zatímco se snažil překřičet rozzuřené delegáty, lidé na stupínek házeli mince a papírové kuličky, a dokonce židle. Neomlouval se – naopak je obviňoval, že mají v sobě maloburžoazního ducha, což u něj byla vždy urážka všech urážek. „Říkám vám, že mluvíte do větru,“ zařval na ně. „Všichni budete donuceni jít do války. (…) Nemůžete se mě zbavit, protože jsem a vždy budu socialista. (…) Vaše hlasy proti mně vůbec nic neznamenají.“ Tato slova vykřikoval na delegáty hlasem, hraničícím s hysterií, a někteří z přítomných posléze tvrdili, že měl oči plné slz. „Vy mě nenávidíte,“ řekl jim zoufale. Vmetl jim jeden z oněch zdánlivě paradoxních, ale přinejmenším částečně ospravedlnitelných argumentů, jejichž pozdější hojné využívání ho nikdy neunavilo. „Nenávidíte mě, protože mě přece milujete!“

Tím si ale nepomohl. Jak řekl sám, jeho osud už byl zpečetěn a nemělo smysl snažit se, aby mu lidé, kteří byli odhodláni odmítnout všechno, co vysloví, dopřáli sluchu. Se skupinkou stoupenců odešel z Lidového divadla a vrátil se do reakce Il Popolo d’Italia.

Zášť socialistů byla hluboká a nesmiřitelná. Bývalí přátelé a obdivovatelé pocítili deziluzi, jež zašla až k nenávisti. S jedním z nich, jistým Ciccottim, jenž o něm předtím říkal, že má „mozek Sokratova přímého potomka“, vybojoval souboj; pro mnohé další, Angeliku Balabanovovou nevyjímaje, platil za nejnebezpečnějšího zrádce socialismu. Obvinili ho nejen ze zrady socialismu, ale také z přijímání peněz od Francouzského ústavu v Miláně s tímto záměrem.[1] Avšak na úsvitu roku 1915 už svým přemetem získal více stoupenců, než jich ztratil. Na svou stranu přetáhl většinu těch, kdo souhlasili s jeho prohlášeními, že když se všechno uváží, vlast musí mít naprostou přednost, že podporou císaře se němečtí socialisté postarali o zhroucení Internacionály a že je svoboda ohrožena. Získal si také podporu Corridoniho syndikalistů, anarchistů Libera Tancrediho (vlastním jménem Massima Roccy), iredentisty Cesara Battistiho, a dokonce i pravicového socialisty Leonidy Bissolatiho, jehož vyloučení ze strany pomáhal uskutečnit po útoku na Tripolis. Jeho názory schvalovali vlastenečtí dělníci, nacionalisté, tisíce mladých lidí, pro něž byla válka vlastně jakýmsi dramatickým dobrodružstvím, četní intelektuálové a spisovatelé jako Gabriele D’Annunzio, kteří věřili, že účast ve válce pomůže Itálii na její cestě k dovršení jednoty a k realizaci její oprávněné suverenity na Jadranu a odpovídajícího vlivu v Evropě.

Povzbuzen svým rostoucím úspěchem, Giolittiho odstoupením a jmenováním Antonia Salandry, jenž hleděl využít příležitosti, do funkce předsedy vlády, což zvýšilo pravděpodobnost válečného zásahu, Mussolini se stále hlučněji ozýval ve prospěch války a počínal si stále nevázaněji. Svedl souboj s reformistickým socialistou Claudiem Trevesem, což byl jeden bývalý redaktor Avanti!; zatkli ho po schůzi zastánců války, kterou provázely výtržnosti; a serval se s policisty, kteří rozháněli jedno z jeho shromáždění v Miláně. A nakonec, 24. května 1915, ke spokojenosti krále, iredentistů, futuristů a svobodných zednářů a stejně tak Mussoliniho, Itálie vyhlásila válku. Avšak její zastánci, kteří její vyhlášení vítali s hlučným nadšením, nezastupovali zemi jako celek a Mussolini později s potěšením poznamenal, že neklamně předvedli, jak může energická menšina vždy vnutit své názory masám. Byla to lekce, na niž nezapomněl.

„Počínaje dneškem,“ napsal triumfálně v Il Popolo d’Italia, „jsme my všichni Italové a nic než Italové. Když se teď má ocel srazit s ocelí, z našich srdcí se dere jediný výkřik – Viva l’Italia!“

Semena fašismu už byla zaseta.

3

RODÍ SE FAŠISTA

SRPEN 1915 – 28. ŘÍJNA 1922

Pokud jde o mě, dávám přednost padesáti tisícům pušek
před pěti miliony hlasů.

1

Mussolini byl dobrý voják. Na rozdíl od svých podporovatelů se nepřihlásil jako dobrovolník a čekal až do srpna, kdy byl povolán do 11. pluku bersaliérů (horských myslivců), avšak odmítl návrh svého plukovníka, aby pracoval v plukovním štábu a vedl vojskový deník. Už za pár týdnů byl na frontové linii. Hned po návratu ze Švýcarska v letech 1905–1906 si odsloužil devatenáct měsíců vojny a během této doby ukázal, že navzdory své pověsti rebelanta umí být ukázněným vojákem. Jak tehdy, tak nyní osvědčil touhu zalíbit se a předvést svou schopnost tvrdé práce a elánu. Umínil si, že nikdy nesmí dát najevo nějaký nedostatek, a své povinnosti vykonával trpělivě, bez okázalého hrdinství, ale s dostatečným zápalem, aby byl v oficiálním hlášení označen za vojáka, jehož chování je příkladné a jehož duch je vskutku na výši bersaliéra. Povýšili ho na desátníka. V dopisech domů líčil co nejbarvitěji nebezpečí a strasti života pěšáka v zákopech a hovořil o tom, jak je dlouhé týdny pod palbou, o chvílích, kdy je jeho život vystaven nebezpečí. Ze svého zákopu u řeky Soči se vrátil domů na dovolenou. Vypadal nápadně unaveně a rozedraně – plášť měl sepnutý kousky drátu místo knoflíků.[1] Jednoho dne v únoru 1917, kdy právě přihlížel ukázce nového moždíře, se ozval hromový výbuch, pětici mužů stojících u něho zabily štěpiny zkrouceného kovu z bomby a puklá hlaveň se rozprskla do vzduchu. Mrštilo jím to prudce k zemi a pak ho odnesli na ošetřovnu téměř v bezvědomí. Do těla se mu zarylo více než čtyřicet štěpin náboje z moždíře. Nemocnice v Ronchi, kam ho odnesli, byla ostřelováním poškozena tak těžce, že většinu raněných museli odvézt, ale jeho zranění byla natolik vážná, že s ním nemohli hýbat.

Několik týdnů poté se dostatečně zotavil, aby se mohl vrátit do Milána. Margherita Sarfattiová za ním přišla na návštěvu. „Nikdy na tu návštěvu nezapomenu,“ napsala. „Byl tak vyčerpaný, že skoro nemohl mluvit. Usmíval se na nás svou bledou tváří, oči zapadlé do hlubokých důlků. Rty sotva hýbal a bylo vidět, jak strašně trpěl. Někdo se zeptal, zda by si nechtěl číst nějakou knihu. Odmítl. ,Čtu jenom tohle, protože je to dobře známé. Nic nového číst nemůžu,‘ a ukázal na svazek Carducciho básní.“

Mussolini samozřejmě nepatřil k těm, kdo by si nechali ujít výhody plynoucí z toho, že byl zraněn. „Jsem hrdý,“ napsal s charakteristickým smyslem pro dramatizaci vlastní úlohy, jen co se dostatečně zotavil, aby udržel pero, „že při plnění mého nebezpečného úkolu cesta do Terstu zrudla mou krví.“ „Zakusil jsem úděsnou bolest,“ napsal ve své autobiografii neméně dramatickým tónem. „Mé utrpení bylo nepopsatelné. Prakticky všechny své operace jsem prodělal bez pomoci anestetik. Za měsíc jsem podstoupil sedmadvacet operací – až na dvě všechny bez umrtvení.“

Uvědomil si cenu zranění v takové době, a tak se vrátil do redakce Il Popolo d’Italia o holích, jež nosil ještě dlouho poté, co už je dávno nepotřeboval. Jako válečný vysloužilec vycítil, že může napadat socialisty, klerikální pacifisty a neutralisty, jež pokládal za zodpovědné za katastrofu u Caporetta, s větší volností, než by si mohl dovolit jako novinář civilista. Jako jeden z těch, o nichž se opakovaně zmiňoval jako o „přeživších“, začal naléhat na účast vojáků navrátilců ve vládě nové Itálie, takové vládě, jež musí být silná a nekompromisní. Již v únoru 1918 propagoval nástup diktátora, „člověka, který je dostatečně bezohledný a energický, aby to všechno pořádně vymetl“. Po třech měsících v projevu v Bologni, jenž vzbudil velkou pozornost, učinil narážku, že takovým člověkem by mohl být on sám.

Tyto aspirace mířily hlavně na ty, kdo bojovali za války, a právě mezi nimi našly nejnadšenější podporu. Mussoliniho nedočkavé nároky na Rijeku a Dalmácii, vyslovované jménem Itálie, kromě těch oblastí – Tridentska a Julského Benátska –, které Saintgermainská mírová smlouva posléze této zemi přiřkla, nadšeně schvalovali ti, kdo bojovali na Krasové plošině, zatímco jeho výpady proti ruské revoluci a Leninovu totalitnímu režimu nalezly široký ohlas u všech těch, kdo si Říjnovou revoluci a bolševiky spojovali se zdiskreditovanou Italskou socialistickou stranou. Sám už se za socialistu nepovažoval ani podle jména. Tahle strana se nejen stavěla proti válce, řekl, ale také proti vítězství a je připravena zřeknout se jeho plodů. Při své propagaci principů mezinárodního bolševismu pozbyla právo dokonce se i považovat za bojovníka za italskou dělnickou třídu. Uvědomoval si, že jeho vlastní názory se patřičně neprosadí, pokud nebude schopen oslabit pouta, jež tradičně vázala dělníky k socialistické straně, a tak si dával pozor, aby svými články a projevy ukazoval, že je nadále jejich přítel a zastánce. Ujišťoval je, že sice už není socialista, avšak nadále zastává protiburžoazní a protikapitalistické postoje.

Přestože se nedalo pochybovat, proti čemu teď Mussolini je, nebylo v roce 1919 vůbec jisté, pro co vlastně je. Dne 23. března, kdy se sešla z jeho popudu v jedné místnosti v Milánském sdružení obchodníků a živnostníků na Piazza San Sepolcro v Miláně skupinka mužů, aby založila novou sílu v celostátní politice, pořád panovaly pochyby, co jeho politika představuje. Jeho stoupenci sestávali z prapodivné směsi zhrzených socialistů a odborářů, republikánů, anarchistů, nezařaditelných revolucionářů a neklidných vojáků, z nichž mnozí patřívali k arditi (což byli drsní příslušníci přepadových oddílů italské armády) a po jiných zase pátrala policie.[2] Zformovali se sami do toho, co Mussolini nazval Fasci italiani di combattimento, neboli Italské bojové svazky, spojené tak pevně jako svazky liktorských prutů (fasci), symbolů římských úředních orgánů a práva. Avšak kromě otevřených prohlášení ve prospěch nacionalistického cítění měly milánské fasci málo co nabídnout veřejnosti, na kterou neučinily valný dojem a jež k nim přistupovala s podezřením. Také pochybovala o poctivosti politického programu, natož o možnosti ho uskutečnit. Sestával z osmdesátiprocentní daně z válečných zisků, vysoké daně z kapitálu, zabavení majetku patřícího církvi, anexe Dalmácie, zrušení burzy a předání řízení průmyslu do rukou dělníků. Nové hnutí získalo během roku 1919 jen chabou podporu. Připojovali se k němu bývalí vojáci, hrstka dalších rozčarovaných socialistů a rozhněvaní mladí syndikalisté, konzervativní monarchisté a bývalí armádní důstojníci jako Cesare Maria De Vecchi či generál Emilio De Bono. Avšak hybridní povaha hnutí a rozpory mezi Mussolinim, jenž si nadále, jak řekl Denis Mack Smith, „představoval, že je Lenin Itálie“, a konzervativními silami, které pokládaly jeho představy o obsazování továren za bolševičtější než u bolševiků, byly jeho zkázou. Když se v říjnu 1919 fašisté sami představili jako kandidáti do Poslanecké sněmovny, obdrželi pouhé čtyři tisíce hlasů. Jejich socialističtí odpůrci dostali více než čtyřicetkrát tolik a do Poslanecké sněmovny byla zvolena stovka křesťanských demokratů. Mussolini, jak prohlásil triumfálně list Avanti!, je politická mrtvola. Ulicemi Milána byla posměšně sem a tam nesena jeho rakev, obklopená svícemi a doprovázená pohřebním zpěvem demonstrantů. Na Piazza del Duomo byla spálena jeho figurína. Pár dní po jeho těžké porážce vpadla do redakce jeho novin policie. Z obav z jeho bezvýhradné podpory D’Annunziovy dramatické a okázalé akce, kdy jménem Itálie obsadil Rijeku (Fiume), předseda vlády Francesco Nitti nařídil Mussoliniho zatčení pro obvinění z „ozbrojeného spiknutí proti státu“. Vypadalo to, že toto obvinění je oprávněné. Spartánská redakce Il Popolo d’Italia vypadala jako zbrojnice.[3] Obyčejné i registrační skříně byly plné bomb a výbušnin. Pumy se nalézaly dokonce i v kamnech Mussoliniho místnosti, za neprůhledným sklem knihovny a v zásuvkách psacího stolu. Nahoře na stole byl revolver a dýka a za ním vlajka arditi s vyšitou lebkou. Navzdory těmto symbolům násilí však Mussoliniho brzy propustili. Nittimu kdosi poradil, že fašismus je mrtvě narozené hnutí, a že tudíž nemá smysl dělat mučedníka z jeho vůdce – „toho reliktu, poraženého člověka“.

Jenže počátkem následujícího června už tento popis platil spíš pro Nittiho. Jeho nezdar při snaze poradit si s revolučními stávkami a bouřemi či vyřešit jadranský problém a slabost, když čelil požadavkům socialistů a komunistů, do značné míry přispěly k rostoucímu vlivu a síle fašismu. Dne 6. června 1920 Nitti odstoupil potřetí za tři měsíce. Vystřídal ho Giovanni Giolitti. Ale ani zkušený a chladně uvažující Giolitti nedovedl lépe než Nitti zvládnout to, co bylo široce vykládáno jako rostoucí bolševická hrozba pro státní bezpečnost. Jeho snaha uspokojit jak pravici, tak levici nakonec neuchlácholila jedny ani druhé. V září dovolil socialistům chopit se organizace dělnického obsazování továren, ale třebaže toto hnutí prokázalo chabou efektivitu stávkujících, přišel o většinu podpory střední třídy, jež v jeho odmítnutí zasáhnout spatřovala pokračující toleranci nezákonnosti. Skutečnost vypadala tak, že danou situaci v zemi už vláda, jež se nemohla opřít o fungující většinu v beztak zdiskreditovaném parlamentu, nedokázala uřídit. Inflaci ještě zhoršovaly subvence, které stěží ulevily bolestně zchudlé zemi, jíž zbyly biliony lir dluhů v důsledku náhlého ukončení ekonomické pomoci ze strany válečných spojenců. Problém nezaměstnanosti ještě vyostřovala demobilizace tisíců vojáků. Dále se tu rozmáhala zločinnost zaviněná existencí celých sto padesáti tisíc bývalých dezertérů, kteří přivykli životu mimo zákon.

Mussolini a fašisté si rychle uvědomili plný rozsah svých možnosti – sám fašismus se posléze velice pyšnil tím, že se dostal k moci po prudkém boji proti komunismu, což ovšem popíralo holý fakt, že fašismus svou sílu čerpal ze slabosti socialismu. Svou porážku ve volbách v roce 1919 pochopil Mussolini jako důkaz, že fašisté nemohou přimět dělnickou třídu, aby se odvrátila od své tradiční podpory socialistů, a tak se svým charakteristickým oportunismem dal vale svým leninským představám a osvojil si jazyk a postoje, jež se pak staly základními znaky fašistického étosu.

Zatímco stávky a bouře proti rostoucím životním nákladům nabývaly na síle a četnosti, zatímco po celé Itálii byly vlaky a kasárna, banky a státní budovy terčem útoků rozvášněných davů, byly vyhlašovány místní sověty a četné oblasti zcela přešly do rukou komunistů, zatímco ani špatně vedení socialisté a křesťanští demokraté se nedokázali dohodnout na společné politice, jež by nabídla řádnou alternativu k fašismu, fašisté se prezentovali jako spasitelé země, jediná síla, která dokáže zastavit a zardousit bolševismus. S tvrzením, že násilí lze zadržet jedině ještě větším násilím, čety fašistů vyzbrojených noži a obušky nebo revolvery a puškami, které si přinesli z války, napadaly komunisty a jejich sympatizanty se zuřivostí i pravidelností, jež brzy přerostly do situace, jež se blížila občanské válce. Později bylo spočítáno, že od října 1920 do pochodu na Řím přišly o život tři tisíce antifašistů a tři sta fašistů. Fašistická statistika poté tento poměr doslova obrátila, celkové počty jsou však patrně správné.

Oblečeni do černých košil, jež si osvojili nádeníci z Romagni a Emilie jako stejnokroj anarchistů, a s vlajkou arditi v rukou, fašističtí squadristi pochodovali za zpěvu vlasteneckých písní a provolávání nacionalistických hesel do útoku. Většinou šlo o muže, kteří bojovali za války, o mladíky, kteří toužili po tom, aby byli dost staří k boji, starší muže poháněné oním mystickým vlastenectvím, které přivedlo dobrovolníky z celé Itálie sloužit D’Annunziovi v Rijece navzdory vládám Evropy, a o kriminální dobrodružné živly, jež D’Annunzio rovněž lákal. Tito squadristi si získali podporu a obdiv tisíců Italů, ochotných přimhouřit oči před jejich metodami ve víře, že chorobu mezinárodního bolševismu lze vymýtit jenom terorizováním jejich odpůrců, které fašisté nutili zdravit fašistickou vlajku, jak to učinil Italo Balbo ve Ferraře, tím, že jim násilím lili do hrdla ricinový olej, a dokonce jejich zabíjením. Vždyť socialisté – mnohé ani nešlo rozeznat od komunistů – jsou také teroristi a vrazi, takže je pošetilé prokazovat milost nemilosrdným. Když byly kupříkladu v Bologni v listopadu 1920 vyvolány nepokoje proti městské radě ovládané komunisty, právě fašisté řídili tyto demonstrace, organizovali odpor a snažili se co nejvíc využít tuto příležitost, aby se prezentovali jako zastánci svobody proti tyranii. Nepochybně jim jak v Bologni, tak v jiných městech pomáhala spoluúčast vládních orgánů. Giolittiho vláda nebo další liberální vlády, jež po něm následovaly, proti nim nepovolaly ani vojsko, ani karabiniéry, ani guardie regie (královskou gardu). A tak se virus fašismu mohl dále šířit. K fašismu se dokonce obrátily některé odbory, rozčarované komunistickým vměšováním a porušenými sliby; mnohé další městské rady byly prostě převzaty násilím. Přes to všechno četní liberálové a katolíci a stejně tak většina nejvlivnějších novin zastávali názor, že jakkoli ohavně se mohou fašističtí squadristé jevit veškerým odpůrcům násilí, jsou bezesporu úspěšnější ve snaze zachránit zemi před chaosem, než byli předsedové vlád Nitti a Giolitti nebo kdokoli z jejich podporovatelů.

Při všech těch výtržnostech, ponižujícím vyvádění, bombastickém chování a poněkud absurdní oddanosti spíše pochybným vojenským ctnostem tu ovšem také působila nepřehlédnutelná spojnice vlasteneckého elánu a idealismu. Přirozeně tu byli ti, kdo fašisty podporovali ze sobeckých důvodů – průmyslníci a váleční zbohatlíci, kteří vnímali, jak jsou jejich továrny a kapitál ohroženy, a doufali, ostatně jako sám Giolitti, že by mohli fašismus využít k rozdrcení socialismu, statkáři, kteří se na squadristy obraceli, aby ochránili jejich pozemky, sedláci v naději, že se zmocní půdy na úkor socialistických rolníků, rozhněvaní vojáci netrpělivě dychtící po uspokojení svého rozhořčení na ty, kdo za války zůstali za pecí, a toužící po sklizení plodů sociálního převratu, jejž přinesla válka, a chytráci, kteří v případném fašistickém státě spatřovali výnosná pracovní místa, peníze a moc, jež by jim jinak byly odepřeny.

Hnutí však následovali i četní idealisté. Podporoval ho například Giacomo Puccini a v roce 1919 byl fašistickým kandidátem Arturo Toscanini. Benedetto Croce se domníval, že fašismus u moci bude lepší než panující anarchie, a tak jako Giolitti věřil, že Národní fašistickou stranu půjde přesměrovat k ústavnosti. Za hnutím stáli i mnozí katolíci, jelikož v něm spatřovali jedinou pevnou hráz proti ateismu komunistů. A tak na sklonku roku 1920, ať již na základě špatných nebo dobrých zdrojů, si fašismus vybudoval rozsáhlou základnu politické podpory. Ve volbách v květnu 1921, k nimž uzavřel protisocialistické spojenectví s Giolittim, což liberálové stárnoucímu předsedovi vlády nikdy neodpustili, bylo do Poslanecké sněmovny zvoleno pětatřicet fašistů, přičemž jedním z nich byl Mussolini. Plně si uvědomoval, jaké možnosti se mu nyní nabízejí. V nejistotě a chaosu italského života začal kolem sebe shromažďovat – tak jako předtím Lenin a bolševici – skupinu oddaných revolucionářů, připravených chopit se moci jménem dělníků, ať už je dělníci podporovali nebo ne. Vést je měl právě on. Dříve byl svědkem toho, jak socialisté ztrácejí vliv před vstupem Itálie do války, a opustil stranu, jelikož pochopil, že ji už nemůže dovést k moci; zato fašismus k moci dovést mohl, přičemž moc ho vzrušovala a nikdy ho v tomto vzrušení nezklamala. „Jsem posedlý nezkrotnou touhou,“ přiznal se později bez uzardění. „Stravuje celé mé bytí. Chci své éře vtisknout pečeť svou vůlí, jako lev svým drápem! Takovouhle pečeť!“ A zprudka poškrábal potah zadní strany křesla od jednoho konce ke druhému. Udělá všecko, aby naplnil své ambice, připustil. Účel vždy světí prostředky. Kupříkladu fašistická politika squadrismo spočívala v promyšleném úsilí vyvolávat neklid a deziluzi. Squadristé, kteří se sami prezentovali jako vlastenečtí odpůrci bolševismu, byli schopni podnítit a prohloubit stav anarchie, jenž dovede lidi k tomu, aby sami přijali autoritářský režim, který jim měl být vnucen.

Po volbách v květnu 1921, dva roky poté, co býval spíše zdiskreditovaným revolucionářem bez přátel, redaktůrkem jedněch milánských novin, se Mussolini stal postavou celostátního významu, sedmatřicetiletým vůdcem politické strany, jejíž velikost i vliv rostly každým měsícem. Jeho trvalé vedení představovalo nejpozoruhodnější uznání jeho politického nadání, jelikož navzdory militaristickým způsobům a proklamovanému étosu byli fašisté nadále velice nesourodou skupinou. A tak byl Mussolini neustále nucen opravovat nějaké předchozí prohlášení, měnit kurz, o němž dříve říkal, že je nezměnitelný, a dokonce si sám odporovat při svém úsilí ovládnout vášnivější squadristy, zatímco ve svých projevech a na stránkách novin se musel jevit jako rozohněný romaňský revolucionář. Aby rozšířil podporu fašistů, hovořil kupříkladu o vynikající roli, jakou sehrála savojská dynastie v dějinách národa a jakou ještě může sehrát, třebaže docela nedávno často mluvíval o „republikánských tendencích fašismu“. V horlivé snaze získat Giolittiho podporu k zařazení fašistů na jeho kandidátku byl Mussolini ochoten podpořit i smlouvu z Rapalla, jež odmítla italské nároky na Dalmácii. Usiloval i o udržení přízně průmyslníků a výrobců, na jejichž finanční podporu se teď spoléhal, a proto v jednom ze vzácných projevů v Poslanecké sněmovně prohlásil, že se už nesmí „objevit žádný další pokus o okupaci továren“ – přesně tenhle pokus před půldruhým rokem podpořil. A přitom v srpnu 1921 zašel v opačném směru tak daleko, že podepsal smlouvu o smíru se socialisty, přičemž deklaroval, že je „směšné mluvit, jako kdyby italská dělnická třída směřovala k bolševismu“, a že tuto dohodu bude vší silou bránit. „Nebude-li mě fašismus následovat při spolupráci se socialisty,“ dodal, „nikdo mě přinejmenším nebude nutit následovat fašismus.“ Avšak tři měsíce nato, když už vyšlo najevo, že fašismus není připraven ho tímto směrem následovat a fašistické svazy nebyly ochotny přijmout Mussoliniho upozornění, že se od nich veřejné mínění odvrací, takže je nezbytné upevnit fašistické úspěchy parlamentním kompromisem, tato dohoda byla opuštěna. A po celou dobu, kdy na fašistických shromážděních opakovaně prohlašoval, že převrat ke svržení parlamentu a liberálního státu je nezbytný a je na pořadu dne, neustále brzdil své netrpělivější kolegy Itala Balba, Dina Grandiho a Roberta Farinacciho v jejich plánech puč uskutečnit. Na rozdíl od nich totiž ještě úplně nevěřil, že je fašismus dostatečně silný na to, aby si mohl být jist úspěchem. Také usiloval více než oni o to, aby fašisté převzali moc se souhlasem, jenž měl být přinejmenším všeobecný, ne-li všestranný. Mnoha fašistickým poslancům pomohly na cestě do sněmovny obušky jejich příznivců a počet úmrtí v den hlasování ho znepokojoval. „S Mussolinim je ta potíž,“ uvedl jeden z jeho zpupnějších, bezohledných pochopů, „že touží po požehnání ode všech, takže převléká desetkrát denně kabát, aby ho získal.“

V srpnu 1922, po měsících kolísání a nejistoty, viděl Mussolini své možnosti jasně. Toho měsíce byla, k hněvu podrážděné veřejnosti, vyhlášena generální stávka. Mussolini prohlásil, že pokud stávce nezabrání vláda, učiní tak fašisté. Opět se mu naskytla příležitost nasadit násilí jménem práva a pořádku. Squadristé vpadli v Anconě, Livornu a Janově do budov socialistů a úplně je vypálili a v Miláně rozbili tiskárny listu Avanti!.

Dva měsíce poté, na stranickém sjezdu v Neapoli, Mussoliniho tak ohromilo zjevné odhodlání čtyřiceti tisíc fašistů, že zašel ve své řeči dál a vyslovil větší hrozby než kdykoli předtím. „To, oč usilujeme,“ prohlásil, „je průnik do liberálního státu, jenž už splnil své funkce (…), o získání všech sil nové generace, která povstala z války a vítězství. (…) Buď nám bude vláda předána, nebo se jí chopíme pochodem na Řím.“

„Řím! Řím!“ opakovala klaka. „Řím! Řím!“ skandovaly tisíce dalších hlasů, přebírající tento výkřik.

2

Pochod na Řím již předtím probíral Mussolini se čtveřicí vedoucích fašistů, kteří posléze vešli ve známost jako quadrumviri – nápadně pohledný šestadvacetiletý vůdce squadristů Italo Balbo, bývalý velitel IX. sboru italské armády generál Emilio De Bono, fašistický poslanec Cesare Maria De Vecchi a generální tajemník Národní fašistické strany (Partito nazionale fascista) Michele Bianchi. Balbo později přišel s tvrzením, že to on sám a Bianchi prosazovali pochod na Řím. Přitom Mussolini byl natolik opatrný, že bylo uznáno za nezbytné sdělit mu, že fašisté budou pochodovat na Řím, ať již s tím Mussolini bude souhlasit nebo ne. To však nebyla Mussoliniho vlastní verze a nelze pochybovat o jednom: ať již bylo jeho zjevné váhání hrané nebo ne, umožnilo mu udržovat styky se všemi odpůrci, z nichž žádný si nebyl do poslední chvíle jist, zda si ještě tehdy zvolí spolupráci s nimi, místo aby vedl čistě fašistickou revoluci. Je alespoň jisté, že když se v říjnu vrátil z neapolského sjezdu, byl přesvědčen, že nadešel čas jednat, že vláda Luigiho Facty, jež následovala po kabinetu Ivanoa Bonomiho, který vystřídal Giolittiho vládu, není schopna ani připravena odolat rozhodnému činu. Dne 27. října vypukly v několika italských městech fašistické výtržnosti a quadrumviri vyzvali Factu, aby odstoupil. Nazítří ráno začal čtyřmi kolonami, jež se sbíhaly, pochod na Řím. Vláda, která se konečně probudila a začala jednat, ohlásila úmysl vyhlásit stanné právo, jenže král, který byl beztak připraven tolerovat fašistickou vládu a obával se občanské války, odmítl takový dekret podepsat, a tím vládu odzbrojil. Když se fašistické kolony blížily k hlavnímu městu, byla předákům fašistické strany v zoufalství nabídnuta křesla v nové koaliční pravicové vládě vedené Antoniem Salandrou. Grandi a De Vecchi radili Mussolinimu, aby to přijal. On však odmítl. Uvědomoval si, že má nyní na dohled naprostou moc, a nebyl ochoten ke kompromisu, třebaže ho pronásledovaly obavy, že by mohl zajít příliš daleko.

Nadále setrvával v Miláně. Jeho redakci obklíčily armádní a policejní oddíly. Neustále se díval z okna a telefonoval, aby měl čerstvé informace. Vyvíjel mimořádné úsilí, aby to vypadalo, že je klidný a ovládá se, avšak jeho rozrušení hraničilo s hysterií. Když ulicemi rachotila tanková rota mířící k Il Popolo d’Italia, vyběhl s puškou v rukou z budovy, cosi nesouvisle vykřikoval a málem ho zastřelil jakýsi stoupenec, jenž byl ještě vyvedenější z míry než on. Ve skutečnosti se pochodu fašismu skoro nikdo nepostavil na odpor. Jak armáda, tak policie byly připraveny zůstat stranou a dát mu volný průběh.

Konečně se ozval telefon z Říma, jenž ho vyzval, aby se dostavil na pohovor s králem. „Chci to mít písemně,“ pravil stroze – už se mu vrátilo sebevědomí. Krátce nato dorazil telegram: „Velmi naléhavé. Nejvyšší priorita. Mussolini – Milán. J. V. král Vás žádá, abyste se ihned vydal do Říma, jelikož si přeje nabídnout Vám odpovědnost za sestavení kabinetu. S úctou – Cittadini, generál.“

Toho večera vlakem odjel. Snad aby jeho černá košile působila úctyhodněji, vzal si navíc na sebe, jak potěšeně zaznamenal jeden novinář, buřinku a kamaše. Když se představoval králi, omluvil se za svůj nekonvenční oděv. „Omluvte, prosím, můj vzhled,“ řekl a potom dodal dramatickou, bezostyšně ješitnou poznámku, jež se dala čekat: „Přicházím z bojiště.“

4

ŠÉFEM VLÁDY

28. ŘÍJNA 1922 – 13. ČERVNA 1924

Dav miluje silné muže. Dav je jako žena. (…)
Všechno se točí kolem schopnosti ovládat ho jako umělec.

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.