Fantastické príbehy O.Henryho

O.Henry

Kniha vznikla v spolupráci so žiakmi 5.C, ZŠ Ostredková, Bratislava

Ďakujeme triednemu učiteľovi p. Lešťanovi za jeho pomoc.

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad © 2020 Igor Čonka

Obálka © 2020 Pavol Petráš

Ilustrácie © 2020 Štefan Boroš, Michaela Brezinová, Samuel Čermák, Emma Čonková, Nicolas Doležal, Adam Hrapko, Anna Hrapková, Liliana Kinderová, Karolína Klímová, Karolína Kopernická, Laura Kopernická, Ema Kružliaková, Diana Ladzianska, Petra Moravčíková, Alex Peťko, Kristína Slančíková, Alexandra Sopoci, Lukáš Stračina, Miriam Šrámeková, David Zabák

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-40-7 (EPUB)

Po dvadsiatich rokoch

Policajt na obchôdzke sa dôstojne prechádzal po ulici. Dôstojnosť nehral, ani nemusel, veď okolostojacich bolo iba niekoľko. Bolo asi desať hodín večer, ale ostré nápory vetra s nádychom dažďa dôkladne vyľudnili ulice. Ako tak kráčal, kontroloval dvere a profesionálne otáčal obuškom. Z času na čas sa otočil, aby upriamil pohľad na okoloidúcich. Tento policajt bol hrdým ochrancom poriadku, ktorý bdie do skorého rána.

Tu a tam by ste mohli vidieť svetlá cigár, ktoré svietili z nočných barov, ale väčšina dverí, ktoré kontroloval, patrila obchodom, ktoré už boli dávno zatvorené. Na polceste okolo jedného z podnikov policajt zrazu spomalil. V bráne tmavého železiarstva sa opieral muž, ktorý v ústach žmolil cigaru.

Keď sa policajt priblížil, neznámy sa k nemu rýchlo prihovoril.

„To je v poriadku pane”, povedal, aby ho ubezpečil. „Iba čakám na priateľa. Máme tu schôdzku, ktorú tu máme dohodnutú už dvadsať rokov. Znie to dosť hlúpo, až takmer smiešne. Nezdá sa vám to? Ak vás to zaujíma, rád vám to vysvetlím, aby bolo všetko jasné. Predtým tu bola reštaurácia. Presne tu. Dnes je tu obchod. Volala sa u Veľkého Joe Bradyho.”

„Zavreli ju pred piatimi rokmi.” povedal policajt.

Muž vo dverách škrtol zápalkou a zapálil si cigaretu.

Svetlo ukázalo bledú tvár s hranatou sánkou a živými očami. Nad obočím mal bielu jazvu. Na viazanke mal neobvyklú ihlicu s diamantom.

„Presne pred dvadsiatimi rokmi sme tu na tomto mieste večerali s Jimmym Wellsom, mojim najlepším kamarátom a najskvelejším chlapíkom na svete. Obidvaja sme spolu vyrastali v New Yorku a boli sme ako bratia. Mal som osemnásť a Jimmy dvadsať.

Na druhý deň ráno som odchádzal na západ, aby som tam začal podnikať. Nikto by Jimmyho nedostal z New Yorku; bol presvedčený o tom, že patrí iba sem. Tak sme sa dohodli, že sa tu o dvadsať rokov stretneme.

Presne po dvadsiatich rokoch. V ten istý deň a v tú istú hodinu, na tomto istom mieste, nech sa deje čo sa deje, nezáleží na tom, z akej diaľky by sme museli prísť.

Bolo nám jasné, že o dvadsať rokov už budeme mať vo svojich životoch jasno, budeme mať zabehnutý život, nech už je akýkoľvek.”

„To znie zaujímavo,” povedal policajt. „Zdá sa mi to dosť dlhý čas medzi dvoma stretnutiami. Od vášho posledného stretnutia ste spolu neboli v kontakte?”

„No, niekoľko krát sme si napísali,” povedal ten druhý. „Ale po roku, či dvoch sme stratili kontakt. Viete, na západe to bolo dosť divoké a musel som sa obracať. Ale som si istý, že ak Jimmy ešte žije, tak sa tu zjaví. On bol ten najlepší a najzásadovejší chlapík na svete. Nikdy by na to nezabudol. Cestoval som tisíc míľ, aby som stál tu pri týchto dverách a bude to stáť za to, ak tu stretnem Jimmyho.”

Čakajúci muž vytiahol drahé hodinky zdobené malými diamantmi.

„O tri desať,” oznámil, „Bolo to presne o desiatej, keď sme sa rozišli.”

„Darilo sa vám na Západe?” spýtal sa policajt.

„To si píšte. Dúfam, že Jimmymu sa darilo aspoň z polovice tak dobre ako mne.

On bol taký poctivec, ale napriek tomu, bol skvelý kamarát a dobrý vtipkár. Mal som čo robiť, aby som ho dobehol. New York človeka rozmazná, ale Západ človeka zocelí.”

Policajt niekoľkokrát otočil obuškom a urobil niekoľko krokov.

„Musím už ísť, ale dúfam, že váš priateľ dorazí načas. Budete ho tu čakať celú noc?”

„Myslím, že nie!” povedal ten druhý. „Budem ho čakať ešte pol hodinku, ani o minútu dlhšie. Ak Jimmy žije, tak príde načas. Prajem pekný večer, pane.”

„Dobrú noc, pane,” povedal policajt, keď pokračoval vo svojej obchôdzke a ďalej kontroloval, či sa v obchodoch nič nedeje. Z mrholenia sa stal studený dážď a vietor zosilnel.

Tých málo okoloidúcich, ktorí sa potichu ponáhľali, si vytiahli goliere a ruky zasunuli ešte hlbšie do vreciek.

Vo dverách železiarstva si čakajúci muž, ktorý precestoval tisíc míľ len preto, aby dodržal dohodu starú dvadsať rokov, uvedomil absurditu celej situácie, v ktorej sa nachádzal.

A tak tam stál, fajčil cigaru a čakal.

Asi po dvadsiatich minútach čakania k nemu pristúpil vysoký muž v dlhom kabáte s vysokým golierom, ktorý mu siahal až po uši.

Postavil sa priamo k čakajúcemu.

„Bob?” s pochybnosťami sa spýtal.

„Si to ty, Jimmy Wells?” skríkol muž pri dverách.

„Na môj dušu!” zvolal a chytil obidve mužove ruky do svojej. „Si to ty Bob, to je jasné. Bol som si istý že ťa tu nájdem. To mi hovor! ...dvadsať rokov je dlhý čas. Vidíš, starý podnik je preč. Bob, želám si aby to vydržalo dlhšie a mohli by sme si dať ešte jednu večeru. Ako sa ti darilo na Západe starký?”

„Chlape; dal mi všetko, po čom som túžil. Ale ty si sa riadne zmenil Jimmy. Nespomínam si, že by si bol odo mňa o toľko vyšší.”

„Po dvadsiatke som ešte trochu narástol.”

„A čo ty a New York, Jimmy? Ako sa ti darí?”

„Ujde to... Mám dobrú pozíciu v jednej mestskej časti. Počúvaj Bob; pôjdeme do jedného podniku, ktorý dobre poznám a tam sa môžeme porozprávať o starých časoch.”

Dvaja muži sa vydali po ulici.

Muž zo Západu, ktorého ego bolo posilnené jeho úspechmi, začal rozprávať o tom, ako napredovala jeho kariéra.

Druhý, stále zababušený vo svojom kabáte, ho so záujmom počúval.

Na rohu bola lekáreň, osvetlená krásnymi žiarovkami.

Keď prišli do tohto svetla, obidvaja sa k sebe zároveň obrátili a pozreli sa do jeden druhému do tváre.

Muž zo Západu náhle zastal.

„Ty nie si Jimmy Wells,” vyhŕkol. „Dvadsať rokov je dlhý čas, ale nie dosť dlhý na to, aby sa niekomu z rovného nosa stal rozčapený.”

„Ale niekedy sa za dvadsať rokov zmení dobrý človek na zlého,” povedal vysoký muž.

„Už desať minút si zatknutý, 'Sladký' Bob. Naši chlapci v Chicagu sú presvedčení, že sa presúvaš do našich končín a dostali sme správu, že sa s tebou chcú porozprávať.

Pôjdeš pokojne, však? To je rozumné. Ale predtým, ako pôjdeme na policajnú stanicu je tu čosi, čo som ti mal odovzdať. Je to lístok od pochôdzkára Wellsa. Môžeš si to prečítať tu pri výklade.”

Muž zo Západu roztvoril malý kúsok papiera, ktorý mu odovzdal policajt. Spočiatku mal pevnú ruku, ale keď to dočítal, bolo vidieť ako sa mu chveje.

Na papieriku bola krátka správa.

Bob, bol som na dohodnutom mieste v dohodnutom čase. Keď si škrtol zápalkou, aby si si zapálil cigaru, videl som tvár muža, ktorého hľadajú v Chicagu. Sám som to nedokázal, a tak som išiel a zavolal som policajta v civile, ktorý to urobil namiesto mňa. JIMMY.

Po kuriérovi

Nebolo vhodné ročné obdobie, ani vhodná hodina, ktorá by prilákala návštevníkov do parku a je pravdepodobné, že mladá dáma, ktorá sedela na jednej z lavičiek na kraji parku iba podľahla náhlemu podnetu posedieť si a vychutnať si predkrm prichádzajúcej jari.

Zamyslene a potichu odpočívala. Melanchólia, ktorú prežívala, sa objavila v jej živote iba nedávno. Ešte nestihla zasiahnuť jemné a mladistvé kontúry jej tváre, ani si nepodmanila jej oblúk a sklon pier.

Vysoký mladý muž kráčal parkom a za ním sa vliekol chlapec, ktorý niesol kufor. Keď zbadal mladú dámu, mužova tvár očervenela a potom zbledla. Ako sa k nej približoval, s nádejou a strachom pozoroval jej výraz. Prešiel okolo nej, ale nezbadal nijakú známku toho, že by zaregistrovala jeho prítomnosť alebo existenciu.

O nejakých päťdesiat metrov sa náhle zastavil a posadil sa na lavičku na jej strane. Chlapec pustil kufor a pozrel sa na neho zvedavým a lišiackym pohľadom. Mladík vytiahol vreckovku a utrel si obočie. Bola to dobrá vreckovka, dobré obočie a sympatický mladík. Povedal chlapcovi:

„Chcem, aby si odniesol správu mladej dáme na lavičke. Povedz jej, že idem na stanicu, odkiaľ odchádzam do San Francisca, kde sa pripojím k Aljašskej expedícii lovcov losov. Povedz jej, že keďže mi zakázala s ňou hovoriť, alebo jej napísať, tak využívam tento spôsob, aby som apeloval na jej zmysel pre spravodlivosť a pre všetko, čo sme spolu prežili. Povedz jej, že odmietnuť a zavrhnúť niekoho, kto si nezaslúžil takéto zaobchádzanie bez toho, aby mu bolo podané akékoľvek vysvetlenie je v protiklade voči jej zásadám, ako ich poznám. Povedz jej, že som porušil jej zákaz v nádeji, že budem vidieť spravodlivosť. Choď a povedz jej to.”

Mladík dal chlapcovi poldolár. Chlapec sa na neho na chvíľu zadíval jasnými a šikovnými očami, ktoré žiarili zo špinavej tváre a rozbehol sa. Pristúpil k dáme na lavičke, s pochybnosťami, ale bez rozpakov. Dotkol sa šiltu svojej starej cyklistickej šiltovky. Pani sa na neho chladne pozrela, bez akýchkoľvek predsudkov, alebo uprednostňovania.

„Pani,” povedal, „ten chlapík na druhej lavičke ma sem poslal, aby som vám zaspieval. Ak neviete o koho ide a snaží sa vás namotať, stačí iba slovo a do troch minút zavolám polišov. Ak viete, čo je zač a mali ste s ním nejaké styky, tak vám to tu spustím.”

Mladú dámu to trochu zaujalo.

„Zaspievať pieseň” povedala v zámerne sladkým hlasom, ktorý zahaľoval jej slová do róby nepostrehnuteľnej irónie. „Aká inovatívna idea – použiť trubadúra. Predpokladám... Poznala som gentlemana, ktorý ťa poslal a pochybujem, že by bolo treba volať políciu. Môžeš spustiť svoju pieseň, ale nespievaj veľmi nahlas. Je dosť skoro na predstavenie pod holým nebom a mohol by si vyvolať verejné pohoršenie.”

“Jasné,” povedal chlapec a pokrčil ramenami, „panička dobre vie o čom hovorím. Je to fakticky vážne. Povedal mi, že má zbalené všetky svoje krámy a že si to namieril do „Frisca”. Odtiaľ na Klondike, aby sa z neho stal lovec tučniakov. Ďalej vraví, že ste mu povedali „už žiadne správičky ani vyzváňanie na bráne”. Pustili ste ho k vode, ale to mu veľa rozumu nepridalo. Povedal, že ste ho odpísali bez toho, aby k tomu mohol čokoľvek povedať. Povedal, že ste ho bez ničoho odpálkovali.”

Jemný záujem v očiach mladej dámy neustal. Možno bol spôsobený originalitou, alebo odvahou lovca tučniakov, ktorý sa takto dokázal vyhnúť jej zákazom bežnej komunikácie. Upriamila svoj pohľad na sochu, ktorá neutešene stála v neupravenom parku a povedala kuriérovi:

„Povedz tomu pánovi, že mu nemusím opakovať, na čom stoja moje ideály. Vie, aké boli a absolútne sa nezmenili. Čo sa týka tohto prípadu, základom je absolútna pravdivosť a vernosť. Povedz mu, že som analyzovala svoje srdce tak dobre, ako to smrteľník dokáže a poznám jeho slabosti a potreby. Preto som odmietla všetky žiadosti tohto gentlemana. Neodsúdila som ho základe neopodstatnenéno ohovárania, alebo pochybných dôkazov. Preto som nezmenila svoje rozhodnutie. Ale keďže nástojčivo trvá na tom, aby sa dopočul o tom, čo už dobre vie, môžeš ho informovať o celej situácii. Povedz mu, že som v ten večer vstúpila zadným vchodom do skleníka, aby som odtrhla ružu pre moju matku. Povedz mu aj to, že som ho videla so slečnou Ashburtonovou pod ružovým oleandrom. Kompozícia a juxtapozícia ich dvoch bola úplne postačujúca a očividná na to, aby to vyžadovalo akékoľvek vysvetlenie. Opustila som skleník a stratila som ružu aj ideály. Tak a teraz bež a zaspievaj to svojmu impresáriovi.”

„Je mi to jasné, až na jedno slovo. Jux—jux— nemáte nejaké ľahšie?”

„Juxtapozícia, alebo to môžeme nazvať intimita, alebo ak chceš, byť blízko niekoho, kto sa snaží o ideál.”

Štrk vystrelil spod chlapcových nôh a už stál pred druhou lavičkou. Mužove oči ho hladne počúvali. Chlapec žiaril neosobným nadšením prekladateľa.

„Dámička odkazuje, že je to na betón, že to myslí vážne. Nebaví ju počúvať nejaké chlapské vykrúcačky a bájky, a preto chce mať svätý pokoj. Povedala, že vás nachytala priamo medzi kvietkami, ako ste tam mal na rukách nejakú krásku. Náhodou tam vbehla, aby splašila nejaké kvety a videla ako ste sa bozkávali. Vravela, že to bolo ako z knižky, ale jej z toho bolo fakt zle. Takže si máknite, aby ste nezmeškal vlak.”

Mladý muž zapískal a jeho oči ožili, keď ho náhle čosi napadlo. Z vnútorného vrecka svojho saka vytiahol niekoľko dopisov. Vybral jeden z nich a dal ho chlapcovi a pridal k nemu aj strieborný dolár zo vrecka na veste.

„Daj tento dopis panej,” povedal, „a požiadaj ju, aby si ho prečítala. Povedz jej, že to vysvetlí situáciu. Povedz jej, že ak by k jej vnímaniu ideálu pridala aj trochu dôvery, mohla každému ušetriť mnoho trápenia. Povedz jej, že vernosť, ktorú si tak cení, nebola nikdy ohrozená. A povedz jej, že čakám na odpoveď.”

Posol stál pred slečnou.

„Ten týpek vám odkazuje, že je to celé blud. Hovorí, že nie je žiaden niktoš. A pani, prečítajte si ten list a všetko bude v pohode.”

Mladá dáma otvorila dopis, aby ho s trochou pochybností začala čítať.

Milý doktor Arnold. Chcem sa vám čo najsrdečnejšie poďakovať za rýchlu a odbornú pomoc, ktorú ste poskytli mojej dcére minulý piatok večer, keď ju v skleníku opäť prepadla jej srdcová slabosť. Ak by ste ju nezachytil ako padala a nepodnikol potrebné kroky k jej záchrane, možno by sme ju navždy stratili. Bol by som šťastný, ak by ste nám zavolali a mohli by ste ju prijať za pacientku.

S vďačným srdcom, Robert Ashburton.

Mladá dáma zatvorila dopis a podala ho chlapcovi.

„Chlapík chce odpoveď...” povedal posol. „Odkážem mu niečo?”

Jej oči sa na neho uprene pozerali s jasným, radostným pohľadom plným sĺz.

„Povedz tomu mužovi na lavičke,” povedala šťastným hlasom, ktorý sa rozochvel smiechom, „že ho jeho dievča chce.”

Kým auto čaká

Krátko predtým, ako sa začalo stmievať, sa v tichom malom parku znovu objavilo dievča v sivom. Sadlo si na lavičku a čítala knihu, lebo ešte asi pol hodiny bolo dosť vidieť nato, aby sa dali rozpoznať písmená.

Aby to bolo úplne jasné: Malo sivé šaty, ktoré boli dosť jednoduché na to, aby nimi bolo možné čokoľvek pokaziť. Závoj zahaľoval jej turbanový klobúk a aj tvár z ktorej vyžarovala kľudná a nevedomá krása. Prichádzala na toto miesto každý deň, rovnako ako včera a predvčerom a prišiel aj ktosi iný.

Mladý muž, ktorý o tom vedel, sa potuloval okolo a dúfal, že sa na neho šťastena usmeje. A hľa. Jeho viera v šťastie sa dočkala odmeny, lebo v momente, keď dievčina obracala stánky, jej kniha vypadla z rúk a spadla asi meter od lavičky.

Mladý muž sa za ňou pre vrhol a vrátil ju majiteľke s výrazom, ktorému sa darí v parkoch a verejných priestranstvách – zmes galantnosti a nádeje, ktorú zmierňuje iba rešpekt k policajtovi na obchôdzke. Príjemným hlasom predniesol poznámku o počasí, ktorá vôbec nesúvisela so situáciou, v ktorej sa nachádzali. Takáto úvodná téma stojí za mnohými svetovými tragédiami. Mladý muž stál a čakal, aký osud ho postihne.

Dievča sa na neho pomaly pozrelo. Prehliadlo si jeho obyčajný, čistý oblek a jeho bežný vzhľad, ktorý nebol ničím výnimočným.

Koniec ukážky

Table of Contents

Po dvadsiatich rokoch

Po kuriérovi

Kým auto čaká