Vlastimil Vondruška

Život ve středověku

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2007, 2014, 2021

Ilustrace © Kamila Skopová, 2007, 2014, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2014, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9842-6 (epub)

ISBN 978-80-243-9843-3 (mobi)

Mé ženě Aleně

Obsah

A

ADVENT

AKVAMANILE

ALCHYMIE

ANÁLY

B

BAKALÁŘ

BARBAKÁN

BARVA

BAŠTA

BEČVÁŘ A BEDNÁŘ

BENEDIKTINI

BERNĚ

BISKUP

BRAKTEÁT

C

CALETNÍK

CECH

CEP

CESTOVÁNÍ

CÍRKEV

CISTERCIÁCI

Č

ČÍŠE

D

DENÁR

DESKY ZEMSKÉ

DIVADLO

DLAŽDICE

DRÁTĚNÁ KOŠILE

DŮM GOTICKÝ

DŮM ROMÁNSKÝ

DŮM VENKOVSKÝ

E

ERB

F

FRANTIŠKÁNI

FRESKA

G

GOMBÍK

GROŠ

H

HALAPARTNA

HAMPEJZ

HAMR

HERBERK

HERETIK

HEROLD

HORNICTVÍ

HRAČKA

HRAD

HRADBA

HRY STOLNÍ

HŘIVNA

HUDBA

HYGIENA

CH

CHLÉB

I

INKVIZICE

J

JAZYK

JARMARK

K

KACHEL

KAJÍCNÍK

KALICH

KALENDÁŘ

KANCIONÁL

KANCLÉŘ

KAPITULA

KERAMIKA

KLÁŠTER

KLATBA

KNĚZ

KNIHA

KOLEDA

KONCIL

KONŠEL

KOPÍ

KORUNOVAČNÍ KLENOTY

KOŘENÍ

KOŘIST

KOSTEL

KOŠÍKÁŘSTVÍ

KOVÁŘ

KOŽELUH

KRAJKA

KRÁL

KRB

KRONIKA

KŘÍŽ

KŘTITELNICE

KUCHYNĚ

KUPEC

KUŠE

L

LAZEBNICE

LEGENDA

LEN

LISTINA

LOĎ

LOV

LUK

LŽÍCE

M

MADONA

MALÍŘSTVÍ

MAN

MASO

MÁSELNICE

MÁZHAUS

MEČ

MEDICÍNA

MĚSTO

MINCOVNA

MITRA

MLÝN

MNICH

MONSTRANCE

MŠE

MÝTO

N

NÁDENÍK

NÁKONČÍ

O

OBLÉHACÍ TECHNIKA

OBLÉHÁNÍ

ODĚV GOTICKÝ

ODĚV RENESANČNÍ

ODĚV ROMÁNSKÝ

OLTÁŘ

ORDÁL

ORNÁT

OSEV

OSTRUHA

OSVĚTLENÍ

P

PALCÁT

PAVÉZA

PEČEŤ

PEKAŘ

PENÍZE

PÍSAŘ

PÍSMO

PIVOVARNICTVÍ

PLÁŠŤ

PLATNÉŘ

PLUH

PODKOVA

POHÁDKA

POLE

POPRAVA

POSTEL

POUSTEVNÍK

POUTNÍK

PRANÝŘ

PREMONSTRÁTI

PREVÉT

PRIVILEGIUM

PROBOŠT

PRSTEN

PŘEDENÍ

PŘILBA

PULPIT

PURKRABÍ

PŮST

R

RADNICE

RELIKVIÁŘ

ROTUNDA

RŮŽENEC

RYBNÍKÁŘSTVÍ

RYCHTÁŘ

RYNEK

RYTÍŘ

RYTÍŘSKÝ ŘÁD

Ř

ŘEZNÍK

S

SATIRA

SENOSEČ

SCHOLASTIKA

SKLÁŘSTVÍ

SKLIZEŇ

SKŘÍŇ

SLIB

SOCHAŘSTVÍ

SOUD

SOUKENÍK

STAVITEL

STODOLA A ŠPÝCHAR

STOLOVÁNÍ

STRAVA

STŮL

SUKNICE

SVATBA

SVĚTNICE

Š

ŠATLAVA

ŠENK

ŠKOLA

ŠKORNĚ

ŠLECHTA

ŠLOJÍŘ

ŠPERK

ŠTÍT

T

TANEC

TAPISÉRIE

TARASNICE

TKANÍ

TOPENIŠTĚ

TORTURA

TOVARYŠ

TRUBADÚR

TRUHLA

TŘMEN

TURNAJ

TVRZ

U

UNIVERZITA

URBÁŘ

URBURA

URINAL

V

VÁNOCE

VČELAŘSTVÍ

VĚDRO

VELIKONOCE

VESNICE

VĚŽ

VÍNO

VÍRA

VITRAJ

VOJÁK

VŮZ

Z

ZAHRADA

ZÁKON

ZÁPŘAH

ZBROJ

ZEMĚDĚLSTVÍ

ZEMNICE

ZVON

Ž

ŽIDÉ

ŽIDLE

A

ADVENT

Ve středověku jeden z nejvýznamnějších křesťanských svátků. Advent začínal v neděli, která je nejblíže svátku sv. Ondřeje (30. listopadu) a končil Štědrým dnem (24. prosince). Označení je odvozeno z latiny – sloveso advenire lze přeložit jako přicházet, jde tedy o přípravu na příchod, narození Ježíše. Adventem začínal církevní (liturgický) rok (ten se nekryje s rokem kalendářním). Během liturgického roku se v pravidelném cyklu opakují církevní obřady připomínající narození Krista, jeho pouť světem až k ukřižování a zmrtvýchvstání. Podle významu svátku se v průběhu liturgického roku měnily barvy mešního roucha. Pro církevní účely se ve středověku počítal nový rok od počátku adventu (datovaly se tak některé papežské listiny).

Advent patří mezi nejstarší křesťanské svátky. Zmínky se objevují již ve 4. století na území dnešního Španělska a Francie, v 6. století se slavil v Římě a postupně pronikl do všech křesťanských zemí. Jeho průběh však byl různý a teprve ve 12. a 13. století se církev pokusila sjednotit jeho podobu. Advent měl být obdobím půstu, odříkání a zvýšené zbožnosti, nicméně prostý lid tyto zásady nepřijal, protože zima byla v jejich životě jediným obdobím, kdy nemusel konat polní práce a mohl se bavit.

Během církevního adventu se brzy ráno konaly mše věnované Panně Marii. Říkalo se jim roráty (podle latinského textu úvodní mešní písně Rorate coeli…, tj. Rosu dejte, nebesa). Jako roráty se současně označovaly staročeské adventní zpěvy. V době po husitských válkách se zpívání rorátů ujímala literátská bratrstva, což byla sdružení vzdělaných měšťanů, která nahrazovala kněze a mnichy (do té doby obstarávali kostelní zpěv preláti, nikoli věřící). Během adventu se slavily svátky několika významných světců (sv. Ambrož, sv. Mikuláš, sv. Ondřej, sv. Barbora, sv. Lucie). Kromě církví předepsaných mší patřily k lidové zábavě ve městech i na venkově průvody maškar

(nejstarší zápisy o průvodech mikulášských maškar se v českých zemích dochovaly ze 14. století), hostiny, pitky a taneční zábavy. Během adventu se prováděly různé pověrečné praktiky a věštila se budoucnost. Původ těchto praktik tkvěl v předkřesťanské magii (pozůstatky pohanských obyčejů v českých zemích pranýřovali církevní učenci ještě ve 13. a 14. století).

AKVAMANILE

Během mše si kněz myje ruce jako symbol očištění dříve, než přistoupí k eucharistické modlitbě (závěr mše, při němž se chléb a víno proměňují v tělo a krev Páně). Ve středověku se při tomto obřadu omývání užívala zvláštní konvička, z níž se lila voda na prelátovy ruce. Odtud odvozen i název akvamanile (latinsky aqua = voda a manus = ruka). Středověká akvamanile bývala zhotovována ve tvaru zvířat. Nejstarší se vyráběla keramická. Jedna taková z počátku 11. století byla nalezena u Choustníku na Táborsku. Později bývala litá z bronzu, často nádherně zdobená. Bronzová akvamanile v podobě koně byla nalezena v pražských Košířích, jiná v podobě lva se našla v Hradci Králové.

Později nahradily akvamanile jednoduché konvičky.

Bronzová akvamanile z konce 13. století nalezená v Hradci Králové

ALCHYMIE

Nejznámější tajná věda středověku, která usilovala o proměnu (transmutaci) kovů ve zlato, ale i o výrobu léků. Alchymie se věnovala pozorování přírody a experimentům, stejně jako mystickému zaříkání.

Středověká alchymie vycházela z poznatků alchymie staroegyptské, řecké a arabské. Jedním ze zakladatelů byl podle legendy starořecký bůh Hermes Trismegistos (podle něj se tajné nauky nazývaly hermetické). Největší vliv na středověk měly spisy alexandrijského Zósima (žil kolem roku 300) a arabských autorů (perský lékař Rhazes z přelomu 9. a 10. století, mystik Ibn Umail z 10. století a lékař Avicena z přelomu 10. a 11. století).

K renesanci středověké evropské alchymie došlo ve

12. století. V katedrální škole ve francouzském Chartres se začaly učit přírodní vědy a vznikaly tu první spisy o podstatě hmoty. Gerhard z Cremony a jeho žáci, působící ve španělském Toledu, přeložili většinu významných arabských spisů do latiny.

K bouřlivému rozvoji alchymie došlo ve 13. století, kdy vycházejí první encyklopedie o přírodě (Vincent z Beauvais). Na ně navazuje na přelomu 13. a 14. století jedno z nejvýznamnějších alchymistických děl – Korpus alchymistických spisů (skutečného autora neznáme, známe jen jeho přezdívku Geber). Kniha, která usilovala o pochopení struktury hmoty a obhajovala střízlivé pojetí experimentů, patří k vrcholům středověké alchymie a je bez nadsázky předchůdcem moderní chemie.

Jiný směr v alchymii představoval německý lékař Paracelsus (žil v první polovině 16. století), který je autorem mystického učení, jehož smyslem bylo najít nové postupy v lékařství (metodu nazýval chemiatrií).

Alchymistická laboratoř

Proslulou alchymistickou dílnu měl na přelomu 16. a 17. století v Praze císař Rudolf II. Kromě skutečných učenců přitahovala alchymie i spoustu podvodníků. O velkou část rodového majetku přišel díky alchymistickým experimentům např. rod pánů z Házmburka. Angličan Edward Kelly sliboval Rudolfovi II. vyrobit kámen mudrců – zázračný elixír, který by umožňoval proměnu kovu ve zlato a prodloužení lidského života. Nakonec došla císaři trpělivost a nechal ho uvěznit.

ANÁLY

Nejstarším způsobem zaznamenávání událostí bylo vedení letopisů neboli análů. Název je odvozen z latinského slova annus = rok, protože se zápisy řadily za sebe podle let. Zapisovaly se náhodně sebrané události, většinou jen heslovitě. Tím se anály liší od kronik, které události popisovaly a hodnotily. Původní smysl análů nebyl literární, ale praktický. Církev zapisovala data, aby mohla na daná výročí konat mše věnované oněm událostem.

Anály se vedly v klášterech a kapitulách. Nejčastěji byly obsahem důležité místní události – založení kláštera, vysvěcení kostela, smrt opata, nastolení biskupa, požár, mor apod. Z událostí širšího významu se objevují zmínky o nástupu či smrti panovníka a o bitvách. Většinou jde

o pouhé zmínky, co se v daném roce stalo, aniž by autor uváděl podrobnosti. Anály jsou většinou anonymní, neznáme jejich autory. Sepisovali je učení klerici, a protože se anály vedly často po dlouhou dobu, střídaly se v jejich psaní celé generace mnichů a kapitulních bratrů.

V českých zemích se anály objevují v průběhu 11. století. Za nejstarší se považují anály katedrálního kostela sv. Víta v Praze, které se však nedochovaly. Dochovány jsou až Letopisy hradišťsko-opatovické (sepisovat se začaly kolem poloviny 12. století v klášteře v Hradisku u Olomouce, v psaní se pokračovalo v nedalekém klášteře v Opatovicích). Specifickým análem je břevnovské nekrologium z poloviny 12. století, kam se zapisovala úmrtí opatů, mnichů, ale také členů knížecí rodiny a dobrodinců kláštera.

Mladší anály obsahují více zpráv, a tvoří tak přechod ke středověké kronice. Mezi nejvýznamnější autory košatěji pojatých letopisů se řadí pokračovatelé Kosmovi. Pražský kanovník Vincentius popisuje vojenské tažení českého krále Vladislava v polovině 12. století, opat milevského kláštera Jarloch líčí události konce 12. století. Nesouvislé záznamy různých autorů, dochované ze 13. století, se označují jako Letopisy české. Z nich mají vyšší literární hodnotu jen zápisky o vládě a smrti českého krále Přemysla II. Otakara (Annales Ottacariani).

B

BAKALÁŘ

Pokud chtěl kdokoli absolvovat středověkou univerzitu, musel nejprve navštěvovat základní studium, které se odbývalo na fakultě svobodných umění (tzv. artistické fakultě). Tato výuka obvykle obsahovala gramatiku, rétoriku, aritmetiku a další speciální nauky, jejichž pojetí se lišilo místo od místa (filozofii, astronomii, hudbu). Studium bývalo dvouleté a po jeho řádném absolvování získával student titul bakaláře. Ten ho opravňoval pokračovat ve studiu na některé z vyšších fakult (bývaly obvykle tři – teologická, právnická a lékařská). Po absolvování vyšší fakulty získával titul magistra nebo doktora.

Mnoho studentů po dosažení bakalářské hodnosti univerzitu opustilo, ať již kvůli nedostatku peněz, či proto, že na další studium nestačili nebo je nebavilo (vyšší církevní hodnosti se navíc obvykle pojily s nižším kněžským svěcením). Přesto se mohli absolventi fakulty svobodných umění ve středověké společnosti díky svému vzdělání dobře uplatnit. Většinou se stávali městskými písaři, úředníky apod.

Po husitských válkách si města zřizovala vlastní školy a na výuku najímala vzdělané lidi. Tuto práci získávali často právě bakaláři, takže se označení bakalář přeneslo i na renesančního učitele (povídka Nezbedný bakalář Zikmunda Wintera).

BARBAKÁN

S rozvojem palných zbraní bylo třeba zesilovat hradby a související obranné prvky. V českých zemích se začala v 15. století stavět před bránami hradů a měst předsunutá opevnění, která chránila vlastní vstup za hradby před účinky přímé střelby z děl. Svou konstrukcí současně bránila nepříteli, aby se nemohl dostat až těsně k vratům, která zakrývala průjezd v bráně. Jako první přišli s touto koncepcí obrany husité při výstavbě opevnění Tábora.

Barbakán se stavěl na půdorysu válce, podkovy či mnohoúhelníku. Jeho zeď bývala často vysoká jako hlavní hradba opevnění, z vnější strany ji navíc obklopoval vlastní příkop. Zdi barbakánu bývaly opatřeny střílnami, podsebitím, menší brankou, někdy i baštou. Středem barbakánu vedl úzký průchod, který směřoval k bráně. Důležitým konstrukčním prvkem bylo, že průchod nevedl přímo, ale směrem k bráně se lomil, aby nebylo na bránu vidět, a tedy se nedalo vystřelit z větší vzdálenosti.

BARVA

Látky vyráběné z přírodních materiálů mají neutrální režné zabarvení. Z takových látek si ve středověku šila oděv většina lidí. Barvené látky byly známkou bohatství a přepychu. Až do husitských válek byly vyhrazené šlechtě a nejbohatším měšťanům (a také prelátům). Důvodů bylo několik. Většina surovin k barvení látek se vozila z Orientu a některé byly velice drahé. Barvení stálo často více peněz než látka samotná. Proto se barvíři řadili ve středověku k bohatším řemeslníkům. Církev spolu s proklamacemi půstu a střídmosti zakazovala barvení látek jako projev rozmařilosti. Český zemský sněm ještě v 16. století zakazoval lidem na venkově nosit drahé barvené látky.

V 15. a 16. století se však cena barvení snižovala v důsledku užití nových, především domácích surovin. Barvené látky se s nástupem renesance stávaly běžnou součástí oblečení a rozšířily se i na venkov a mezi chudší městské vrstvy. Šil se z nich ovšem jen sváteční oděv (všední pracovní šaty se nadále zhotovovaly z nebarvených režných látek). Rostl také počet řemeslníků barvířů. Barva ve středověku nebyla jen záležitostí módy, měla také svoji symboliku. Církev dávala barvám liturgický význam. Ornát kněze a oltářní přikrývka při mši se měnily podle svátků. V běžné dny byly zelené, o svátcích, při křtech a svatbách bílé, během půstu fialové, na Velký pátek a při mších za zemřelé černé. Každý řeholní řád měl svou typickou kombinaci barev hábitu, cingula a pokrývky hlavy (obvykle barvy šedá, hnědá, černá a bílá).

Barvířská dílna

Zvláště pro ceremoniální oděvy používala šlechta své rodové barvy, odvozené od jejich erbu. Jedinou výjimkou byla nachová (temně rudá) barva, která byla od starověku považována za nejvznešenější a nejdražší barvu a směl ji nosit jen panovník. Získávala se z mořských mlžů a na obarvení jednoho pláště bylo třeba několik desítek tisíc jedinců. Šlechta i měšťané směli používat červené barvy méně výrazných odstínů, které byly levnější a zhotovovaly se pomocí jiných barviv.

V některých středověkých městech byla žlutá barva vyhrazena pro nepočestné ženy (nevěstky).

BAŠTA

K zesílení opevnění se od nejstarších časů stavěly hradební věže, nazývané bašty. V románské době bývaly bašty stejně vysoké jako hradby, uvnitř byly plné. V gotickém opevnění se mění jejich vzhled i funkce. Bašta bývá vyšší než vlastní hradba a uvnitř je dutá, aby se v ní mohli ukrývat obránci. Někdy měla zadní část otevřenou. Uvnitř bašty bývala patra spojená žebříky. Její zdi se stavěly silné i několik metrů a bývaly proražené úzkými vysokými střílnami. Bašty měly nejrozmanitější tvar, stavěly se na válcovitém, čtyřhranném či polygonálním půdorysu. Na vrchu bývaly zastřešené (někdy s ochozem a podsebitím), méně často se stavěly bez střechy se zubatým cimbuřím. V rozích opevnění se stavěly zesílené rohové bašty. Nízké hrotité parkánové bašty se po husitských válkách stavěly také ve zdech parkánů.

Bez hradebních věží se ve středověku neobešlo žádné městské a hradní opevnění. Vzhledem k tomu, že bašty byly předsunuté před linii vlastních hradeb, umožňovaly boční střelbu (flankování). Tak se nazývala střelba do slepých míst, kam nebylo možno střílet přímo z hradeb. Bašty se stavěly tak daleko od sebe, aby obránci střelbou z kuší a luků vykryli celý prostor před hradbami.

V 15. a 16. století se zdi hradebních věží zesilují, bašty se zvětšují a zřizují se v nich mohutné dělové komory s velkými střílnami. Dělové (bateriové) bašty mívaly v horních patrech menší střílny, z nichž stříleli obránci z ručních palných zbraní. Jako první postavili bateriovou věž husité v Táboře.

V renesanci se z původní rohové bašty vytváří zvláštní konstrukční prvek, jemuž říkáme rondel. Jde o masivní stavbu na kruhovém nebo oválném půdorysu, která vystupuje z hradební zdi (ale její vnitřek je dutý). Z renesančního rondelu se v barokní době vytváří klasický bastion (pětiboká bašta, jejíž vnitřek byl na obranu před dělostřelbou vyplněn dusanou hlínou). Na horní plošině bývala za nízkou hradbou umístěna děla a střelci z mušket.

BEČVÁŘ A BEDNÁŘ

Označení bečvář a bednář neznamenalo ve středověku totéž. Bečvář zhotovoval bečvy, tedy sudy a kádě z tvrdého dubového dřeva (říkalo se mu „černé“). Sudy pobíjel železnými obručemi. Bednář vyráběl běžné dřevěné nádobí – vědra, štoudve a škopky ze dřeva měkkého („bílého“). Své dílo stahoval obručemi březovými, lískovými či habrovými. Toto rozlišení obou řemeslnických profesí platilo až do 19. století. Ve středověkých písemných pramenech se však objevují i další označení, vystihující specializaci – neckáři, okřináři (okřín byla dlabaná dřevěná miska), korytníci a pouzderníci.

Sudy byly důležité pro vaření piva a zrání vína. Proto se bečvářské dílny zřizovaly někdy přímo u vrchnostenských či klášterních pivovarů. V českých písemných pramenech se s městskými bečváři setkáváme od 15. století, kdy došlo k nebývalému rozkvětu pivovarnictví. Vlastní cech měli bečváři v Praze již v první polovině 15. století, a mezi měšťany žilo 38 mistrů. V téže době vznikl společný cech bečvářů a bednářů v Hradci Králové, Kutné Hoře a Táboře. Počet bečvářů a bečvářských cechů v 16. století prudce rostl. Kromě jiných měst existoval samostatný cech i v Litoměřicích, kde se jeho členové specializovali na výrobu sudů na víno pro potřeby místních vinařů.

Bednář dle iluminace ze 14. století

Bečváři i bednáři bývali chráněni před konkurencí jiných výrobců, kteří by přiváželi výrobky ze dřeva na trh. Městská rada také zakazovala, aby obchodníci skupovali

„obručné lesy“, a bečváři si tak mohli kupovat potřebné dřevo přímo bez provize překupníka. Na druhou stranu bývali bečváři povinni vyrábět sudy jen takových velikostí, jaké odpovídaly mírám, které se v daném městě používaly. To vyplývalo z praxe, že „sud“ byl při prodeji piva měrnou jednotkou, a podle sudů se platily i poplatky za šenkování. Někdy ovšem bečvářský mistr zhotovil obří sud, jímž prokazoval své mistrovství. Sud na víno, zhotovený roku 1643 v moravském Mikulově, měl obsah 1 130 hektolitrů.

BENEDIKTINI

Řád benediktinů je nejstarším mnišským řádem křesťanské západní Evropy. Zakladatelem řádu byl poustevník sv. Benedikt, který roku 529 zřídil v italském Monte Cassinu první klášter tohoto řádu. Sepsal pravidla pro život mnichů. Základním heslem řádu bylo „Modli se a pracuj!“. Benediktini se museli ve středověku denně účastnit pěti mší, věnovat čas rozjímání a také zemědělské práci. Z benediktinské řehole jsou odvozeny některé další mnišské řády.

Konec ukázky

Table of Contents

A

ADVENT

AKVAMANILE

ALCHYMIE

ANÁLY

B

BAKALÁŘ

BARBAKÁN

BARVA

BAŠTA

BEČVÁŘ A BEDNÁŘ

BENEDIKTINI

C

Č

D

E

F

G

H

CH

I

J

K

L

M

N

O

P

R

Ř

S

Š

T

U

V

Z

Ž