Ladislav Beran

Četnická pátračka versus galerka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2007, 2021

Obálka © Ivana Dudková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9824-2 (epub)

ISBN 978-80-243-9825-9 (mobi)

Věnováno všem poctivým četníkům, kteří plnili řádně své služební povinnosti a neváhali nasadit své životy v boji se zločinem a při obraně vlasti.

OŠKLIVÁ AFÉRA V HOTELU GABRIEL

I takový název nesl jeden vyšetřovací spis štábního strážmistra Michala Kubíka, který v něm začal šetřit ke konci léta devětadvacátého roku, kdy na četnické pátračce najednou nebylo, lidově řečeno, do čeho píchnout. Podle poručíka Votruby to byla pro pátračku ale opravdu jen vzácná chvíle, která se snad dala přirovnat k novinářské okurkové sezoně místního týdeníku Písecké listy, který bral pro svoje noviny zajímavé informace, kde se dalo a vařil doslova z vody. Snad by tomu bylo toho léta tak jako každým rokem a nový školní rok 1929–30 by začal v Písku v poklidu. Mohlo tomu tak být. Ale nakonec nebylo.

Ke konci srpna došlo v Písku k závažné události, která zahýbala nejen městem nad Otavou, ale i celou republikou. Aby ne, když byla v Písku zaznamenána dosud největší travičská aféra v českém hotelnictví. Přitom to nebyla žádná novinářská kachna. Naopak. Novinářské obci, potažmo čtenářům všech listů a časopisů, to dokonce slibovalo skoro světovou senzaci. Ale po pořádku. Nic se obvykle nejí tak horké, jak se to uvaří. Tolik praví lidová moudrost. Tou se taky hned od začátku řídil šéf četnické pátračky, když mu v sobotu kolem třetí hodiny odpolední zavolal do bytu štábní strážmistr Kubík a vyděšeným hlasem mu sděloval, že v hotelu Central na Velkém náměstí, který se vlastně změnil na hotel Gabriel, je několik hostů s příznakem prudké otravy.

„Kubík, jak můžete, hergot, vědět, že jde právě o otravu? To se tam snad podávala k obědu houbová polívka z muchomůrek?“

„Ale ne, klasika. Hovězí vývar s domácíma nudlema. Volal mi před chvílí hoteliér a vypadá to tam prej hrozně. Ono to tam, šéfe, vlastně začalo bejt o hubu už včera večer. To už se tam prej prali hosti o hajzlíky a musel tam v noci dokonce přijet doktor. Dva z těch, co na tom byli nejhůř, si dokonce odvez s sebou do nemocnice. A…“

„… a co, Kubík? Hergot, to jste můj zástupce? Leze to z vás jak z chlupatý deky. Ještě mi řekněte, že to mají za sebou…“

„To ne, šéfe, ale jsou prej na tom opravdu dost zle. Pumpovali jim žaludek a jsou na infuzích. Jinak těch otrávenejch je už osmnáct,“ vypadlo konečně ze zástupce šéfa pátračky a to poručíka Votrubu rázem postavilo do pozoru.

„Kolik?“ zařval do telefonu šéf pátračky a ještě si to nechal od svého zástupce jednou zopakovat.

„Tolik otrávenejch? To je snad pěkná blbost, Kubík! A vůbec, jaká otrava? Kterej pitomec začal hned žvanit o otravě? Klidně se může jednat o nějakou neškodnou epidemii. Kubík, dokud nebudeme mít v ruce písemnej výsledek…“

„Myslíte, šéfe, výsledek pitvy?“ zalaškoval si s Votrubou jeho zástupce, ale hned to od šéfa pátračky schytal.

„Kubík, vy z toho maléru snad máte kšandu? Vám asi nedochází, že to je pomalu na úřední zavření hotelu!“ zaječel poručík Votruba do telefonu, ale pak se zklidnil a začal jednat.

„Jedu na pátračku, Kubík. Dejte okamžitě dohromady chlapy, musíme do toho hotelu sofort vyrazit. A zavolejte i doktora Kšandu. To je zkušenej internista, snad si bude vědět, hergot, rady. Jo a taky informujte vrchního radu Žlábka. Připravte se, Kubík, na to, že vám bude starej pán určitě nadávat. Touhle dobou, co vím, tak bere odpolední siestu na zahradě v křesle.“ Šéf četnické pátračky chtěl urychleně ukončit hovor, ale štábní strážmistr Kubík ho zarazil.

„Moment, šéfe, to není všechno. V hotelu se stavěl na oběd pražskej autokarovej zájezd, co jel na Orlík, a…,“ štábní strážmistr Kubík udělal dramatickou pauzu, ale to už šéf pátračky opět vybouchl.

„Kubík, tak se hergot konečně už vymáčkněte. Neříkejte mi, že…“

„Jo. Úplně všichni, šéfe. Stěží prej dojeli na Zvíkov, neboť měli všichni cestou jistý společenský problémy. Takže prej bylo každou chvíli – dámy napravo, páni nalevo. Tak dojeli sice s přestávkama až na Orlík, ale tam už musel bejt povolán doktor Hendrych ze Starýho Sedla. Těch lufťáků z Prahy je, šéfe, celkem čtyřicet šest. Jsou snad mezi nima i nějaký pražský herci a cizinci. Ty prej doprovází nějaký novináři z pražskejch večerníků.“

„No a co? No a co, Kubík? Nás snad nějakej podělanej novinář, notabene z pražskýho večerníku, přece nemůže…“

„Já bych to, šéfe, netvrdil. Já bych řek, že je dost velkej rozdíl mezi podělaným obyčejným lufťákem a podělaným pražským novinářem.“

„Kubík, my dva se teď přece nebudeme spolu dohadovat o tom, čí hovno smrdí víc. My jsme četníci a ne chemici. A v tomhle případě přece už vůbec nezáleží na tom, jestli těch posranejch lufťáků je dvacet nebo šedesát. Na jeden hotel je to až dost.“

„Šéfe, tak to mám spočítaný, je jich přesně šedesát čtyry. A víte, co je zajímavý? Že z personálu není otrávenej nikdo. Kruci, není to divný, šéfe?“ odmlčel se štábní strážmistr Kubík, ale vzápětí se opravil. „Asi není. Personálu se totiž vaří úplně jiný jídlo,“ konstatoval, ale to už měl sluchátko němé, protože šéf četnické pátračky, poručík Votruba, byl z domu na odchodu.

Jakmile se četnická pátračka se svým šéfem objevila v hotelu Gabriel, okamžitě jim vyšel vstříc hoteliér se zkříženýma rukama.

„Pánové, na vás tu čekám. Zatkněte mě, protože tu strašnou ostudu stejně dlouho nepřežiju. Volají mi sem snad všechny noviny, co v republice existujou a vypadá to, že si na účet mýho podniku chtějí páni novináři v okurkový sezoně zvýšit náklad. Přitom pro mě je to, pánové, brutální zločinnost a ďábelsky promyšlená zlomyslnost.“ Vyděšený hoteliér si začal podávat se všemi ruce a vrátil se k šéfovi pátračky.

„Pánové, ale proč zrovna mě? Proč mě? Zvlášť v týhle době, kdy mám každej den narvanej hotel, je to vyloženě likvidační aféra,“ nestačil se hoteliér otírat kapesníkem a bylo na něm vidět, že by potřeboval něco na uklidnění. Naštěstí na to přišel sám a nalil si do sklenky pořádného panáka koňaku.

„Promiňte, já musím, protože by to se mnou asi seklo. Vyšetřujte, dělejte, co musíte, celej personál je vám samozřejmě k dispozici. Máte, pánové, volný ruce. Všechno jídlo včerejší i dnešní jsem preventivně zajistil pro vzorky pro laboratoř, ale podle všeho je nejvíc průserová ta hovězí polívka,“ sypal ze sebe hoteliér a vedl členy pátračky do skladu hotelu, kde byly uzamčeny zajištěné vzorky jídel, když vtom se tu objevil přivolaný doktor Kšanda.

„Á, tak tady se lysolem opravdu nešetřilo. Tak je to přece pravda. Celý město nemluví o ničem jiným než o hromadný otravě ve vašem hotelu. Včera jste ale přece tady všechno dezinfikovali, ne?“

„No, museli jsme. Po tom nešťastným obědě to tady bylo strašný. Připadal jsem si jak na infekčním. Hrůza! Hned jsme to tady všechno omyli a večer tady byl na hotelu koncert, to už bylo všechno naprosto v pohodě. No, v pohodě. Kolem jedenáctý večer měl recepční Kopřiva telefon a dotyčnej pan Novák, údajně z Prahy, se ho ptal, jestli je to hotel U Posránků. Chudák recepční, bál se mi to říct,“ nalil si pan hoteliér další na uklidněnou, ale s tou už tak nepospíchal.

„Samozřejmě, klidnej jsem moc nebyl, protože v nemocnici jsou dva hosti, co prej mají smrt na jazyku. Naštěstí pro ně i pro nás se z toho snad už dostávají. Dnes jsme uvařili nový obědy. Včetně nový hovězí polívky a…“

„Zjistili jste, že ta kráva byla otrávená, ne?“ utrousil šéf pátračky a hoteliér zavrtěl hlavou.

„Podle toho, co mi před hodinou volal doktor Hendrych ze Starýho Sedla, bych už na to snad i věřil. Kdyby! Kdybych to maso nedával sám z lednice provoznímu. Klíče mám pořád u sebe a to hovězí, když se uvařilo, to byl, pánové, dort. Vonělo nádherně. A mně nic není. Teda zatím.“ Hoteliér do sebe preventivně kopl druhý koňak a pro jistotu to ještě zaklepal na sklo.

„Tak říkáte hotel U Posránků? Hm, tak to se to brzo rozkřiklo. Co hosté? Máte jejich seznam? Za personál ručíte?“

„Pane poručíku, to je jako byste se mě zeptal, jestli ručím za to, že naše Lucie, to je ta malá ficka, co meje v kuchyni nádobí, je ještě panna. Tak vypadá na to, ale už to taky nemusí bejt pravda. Tak to máte i s personálem. Musíte mu věřit, jinak to můžete zabalit. Ten seznam hostů vám dá recepční. Už ho máme připravenej. Hergot, seznam! Teď mě něco, pane poručíku, napadlo, když jste zmínil ten seznam hostů. Že mě to nenapadlo dřív. Odtamtud by moh vítr foukat.“ Hoteliér se zatvářil tajemně, ale to už to šéf pátračky nevydržel.

„Tak ven s tím. Nedělejte to moc napínavý, od toho jsme tady my. Tak honem, která bije?“ uhodil poručík Votruba na zamlklého hoteliéra a z toho to lezlo jako z chlupaté deky.

„No, tak napadla mě taková blbá shoda, když jste se zmínil o tom seznamu hostů. Mám tu jednoho pikolíka, nebejt to ze vzdálený přízně mý ženy, tak už dávno kopal někde krumpáčem. Párkrát ho pokojský vyhmátly na pokoji hostů, kde neměl v tu chvíli co dělat. Ale nic se mu zatím neprokázalo. I když na menší krádeže si občas hosti stěžujou,“ zamyslel se hoteliér a bylo na něm vidět, že si to srovnává v hlavě.

„To je ten vyčouhlej mladík s drzým ksichtem?“ připomněl se štábní strážmistr Kubík a hoteliér vzápětí zavřel dveře do skladu.

„Jo, to je on. Jmenuje se Ruda Bloudil. To jméno mu docela sedí, protože si pořádně nezapamatuje ani dvě objednávky a neustále cestuje mezi hosty.“

„A to podezření? Je aspoň takhle malinkatý?“ ukázal štábní strážmistr Kubík mezi dvěma prsty nepatrnou skulinu, protože hoteliér dost váhal, zda to má říct nebo ne.

„Když o tom tak přemejšlím, pane štábní, tak je o pořádnej kus větší. Zkrátka a dobře, pánové, na hotelu je už třetí měsíc ubytovanej nějakej Jan Chlebek z Prahy a jeho pomocník Karel Mukař, ten je tuším z Budějc a oba v Písku tráví…“

„Krysy. Mám pravdu?“ uhodil na hoteliéra šéf pátračky a ten jen přikývl.

„Takhle – oba mi svatosvatě slíbili, že si to žrádlo pro krysy budou připravovat dole v kotelně, tam to taky mají v plechovkách v takovým kumbálu a klíče mají jen oni,“ dušoval se hoteliér, ale šéf pátračky viděl, že to není všechno.

„Moment, a co s tím má společnýho ten drzej pikolík? Ten tam za nima snad chodí?“

„No, jestli zrovna za nima, to nevím, ale proslýchá se, že chodí za milenkou toho Mukaře. To je jedna naše pokojská. Jmenuje se Blažena Sklenářová. Tu znáte, říkají jí…“

„Jo, známe. Bláža rychlovka,“ skočil hoteliérovi do řeči štábní strážmistr Kubík, ale to už ji pan hoteliér obhajoval.

„Tak Bláža je na place moc dobrá. Ale tam mám momentálně plno, takže jsem ji vzal zatím jako pokojskou. A různě zaskakuje. No a právě kvůli ní jsem mladýmu Bloudilovi nedávno dal co proto. Načapal jsem je spolu ve sklepě. Poslal jsem mladýho narážet pivo, a když dlouho nešel, tak jsem se šel dolů podívat. A co myslíte, pánové? On tam, chlívák jeden, místo sudu narážel do Blaženy. Ale fest. Tak to oba ode mne pořádně schytali. Přiznávám, padla tam i nějaká ta facka. No, neudržel jsem se,“ přiznal hoteliér a zapálil si cigaretu. Dokonce to vypadalo, že už se dost zklidnil, ale pak se najednou sám od sebe nastartoval.

„Nebo jsem hergot měl počkat, až si to vyřídí a pak…? Můj podnik přece není žádnej hanbinec. My jsme, pánové, solidní podnik a žádnej tentononc,“ nemohl hoteliér přijít na vhodné slovo, ale pak si ho stejně našel. „Já přece nenechám udělat z hotelu Gabriel nějakej bordel. Od toho tu jsou ve městě jiný, ne?“ hodil hlavou směrem k řece, aby bylo všem jasno.

„No to je sice hezký, ale já pořád nevím, proč by za tím malérem měl bejt ten mladej pikolík? Podle mě je větší malér ten, že se ve stejným baráku vaří jídlo pro lidi a také pro krysy,“ rozčílil se šéf pátračky a hoteliér nápadně zmlkl.

„No tak to je malér. To přiznávám. Ale on by to přece moh udělat ze vzteku, že jsem je při tom dole spolu nachytal a zkazil jim to. Vždyť já jsem vlastně kazišuk,“ vyděsil se hoteliér a četníci se mohli potrhat smíchy.

„No, když to berete takhle a trváte na tom, tak to už je fakt slušnej motiv,“ přiznal chtě nechtě šéf četnické pátračky a teprve pak rozdělil všem z výjezdu úkoly.

Když odjížděla četnická pátračka z hotelu Gabriel, měla lidí nejen plné auto, ale i motokolo. V závěsu za ním jelo auto hotelu, jehož řidič vezl na četnickou pátračku zajištěné zbytky potravin pro laboratoř. To, že se na četnické pátračce jenom ten den vystřídalo na třicet lidí, nebylo nic až tak divného. To číslo totiž nebylo vůbec konečné. Bylo nutno vyslechnout personál hotelu a postižené hosty, kteří toho byli schopni. Jediný a zatím hlavní podezřelý v této „travičské kauze“, pikolík Rudolf Bloudil, vytrvale a drze zapíral, byť se v jeho pokoji našlo několik krabiček arsenu, strichninu a zeleně svinibrodské, z nichž se připravovala přidáním fosforu kaše pro krysy a potkany. Výslech vedl sám šéf četnické pátračky, poručík Votruba, na kterého už útočili novináři všech celostátních deníků a chtěli pachatele.

„Tak, Rudolfe, povídej. Tohle všechno jsme našli v hotelu v tvým pokoji. Jsi v něm sám, tak nám řekni, jak se to všechno k tobě dostalo. Hlavně se nepokoušej nás přesvědčit, že ti to tam někdo strčil,“ začal docela mírně výslech šéf pátračky a drzost Bloudila se okamžitě potvrdila.

„Vy jste četníci, tak se starejte. To ještě neznamená, že když jsem to měl v šupleti, že jsem to strčil do polívky já. No, tak jsem to tam měl. No a co? Přinesla mi to Blažena, která to vzala Mukařovi dole v kotelně. Mně tvrdila, že to dá tátovi, protože u nich v Portyči potkani a němkyně mají na dvoře eldorádo. To bylo její papáníčko pro krysy. Ne moje. A jestli říká něco jinýho, tak lže.“ Bloudil si založil ruce furiantsky na prsou a jen navztekaně odfukoval.

„Vždyť to do tý polívky mohla dát klidně i ona. Já jsem dole ve sklepě na šéfa neřval, že jestli do toho vlítla, že mu ty kopance vrátí. Vždyť ať vám Blažena ukáže ty modřiny na zadku. Já jí je neudělal. Já Blaženu do zadnice nekopu, já ji po ní hladím. A netvařte se, pane poručíku, že nevíte, že jsme si šli s Blaženou do sklepa, když nebylo nahoře do čeho píchnout, hodit hrbem. Blažena za mnou přišla a zeptala se mě, jestli nedáme rychlovku a tak jsem šel. Blaženě se v tý zimě mezi ledama postaví a ztvrdnou bradavky, a to pak stačí na ně jenom takhle málo brnknout a…,“ naznačil pikolík fígl, kterej na Blaženě úspěšně zkouší, ale to už ho zarazil štábní strážmistr Kubík.

„Rudo, neříkej, že v tý zimě a na sudech je to lepší. Proč jste třeba nešli k tobě na pokoj?“ vyzvídal přesto štábní strážmistr a pikolík Bloudil se jen ušklíbl.

„Jéžíšmarjá! Proč asi?“ nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vy to tam, pane štábní, neznáte? Protože bysme museli jít kolem recepčního a ten by nás šéfovi určitě prásknul. Je to starej závistivec. Jo, on by nás neprásk, kdyby za to vždycky něco dostal, ale to bysme s Blaženou pak dělali jen na něj,“ rozčílil se pikolík Bloudil a moc nechybělo a vyskočil ze židle.

„No jo, poslouchá se to hezky. Když Blažena ale tvrdí, že to, co k tobě přinesla, si už dávno odnesla domů. A hlavně, že to bylo úplně v jinejch krabičkách. A nebylo toho tak málo, jako se našlo u tebe. Takže jak to vlastně bylo? To nám vysvětli,“ nedal pokoj štábní strážmistr Kubík a šéf pátračky přitom bouchl pěstí do stolu.

„Tak už hergot, Rudo, povídej, jak to bylo!“ spustil na Bloudila dost zhurta, ale to už pikolík z židle vyskočil, jako by byl na péro.

„Hergot, proč se pořád ptáte jen mě? Proč jenom mě? Proč se taky nezeptáte tý kozatý paničky, co si jí tahal na pokoj vrchní Zbyšek? Ta mu přece v pátek večer u šatny vyhrožovala, že jestli si ji nevezme, že to tady brzo zavřou a bude bez práce. Blažena říkala, že ta panička snad se Zbyškem čeká dítě.“

„Jak ta ženská vypadá?“ zeptal se okamžitě šéf pátračky a podíval se do seznamů svědků, ale na nic takového tam nenarazil.

„Jak vypadá? Je to ženská. Je to taková velká silná nóbl dáma, s bílou mašlí ve vlasech. Myslím, že je z Rokycanky a jmenuje se Hedvika. A je rozvedená.“ Bloudil se vrátil poslušně zpátky na židli a dal hlavu do dlaní.

„Já už fakt nevím. Jak vám to mám vysvětlit, že já jsem žádný jedy do polívky nedal? Proč bych to, proboha, dělal?“

„To ti hned řeknu, Rudo. Ze msty. Právě kvůli tomu sklepu,“ reagoval okamžitě šéf pátračky a pikolík Bloudil spráskl ruce.

„Bože můj! Ze msty? Snad ne za to, že nám šéf překazil dole ve sklepě jeden blbej šoust? Kvůli tomu bych se měl mstít, a dokonce vraždit? Nenechte se vysmát. My jsme si s Blaženou do toho sklepa během dne odskočili i třikrát. Vždyť se jí na to zeptejte.“ Pikolík si vytáhl z kapsy nenačatou krabičku cigaret a frajersky ji vyhodil na stůl.

„Mimochodem, tu hotovou otrávenou kaši na krysy, tu si bral tady v hotelu domů skoro každej. Deratizátoři ji měli dole v kotelně rozdělanou do foroty v kbelíku od marmelády. Vždyť tu si přece moh vzít z personálu, kdo chtěl, a vůbec nikdo by to nepoznal. Jenže teď vám to nikdo nepřizná, protože se bojí. Já jsem si ji nevzal. Taky na co? Krysy doma, zaplaťpánbůh, nemáme,“ vedl si Bloudil svou a pak už se rozbrečel a přišel na řadu kapesník a dlouhé posmrkávání, které se měnilo v hlasité troubení, takže ho štábní strážmistr Kubík raději posadil do separace, protože to rušilo vyšetřování.

Že bude mít o výsledky vyšetřování zájem vrchní soudní rada Žlábek, to se dalo čekat, a tak jeho zavolání přímo šéfovi četnické pátračky poručíka Votrubu nijak nepřekvapilo.

„Nepotěším vás, pane vrchní rado. Bohužel, jsme v podstatě tam, kde jsme začali. Hoteliér nám sice označil jistýho pikolíka Bloudila dokonce jako hlavního podezřelýho, ale popravdě řečeno, sám nevím, čemu a komu mám věřit.“

„No, vypadá to na mstu. Nebo ne? Co vím, tak arsen a to další svinstvo laboratoř potvrdila, takže na nějakou náhodu nebo nějakej přiblblej fórek vůbec nevěřím. Ten pikolík Bloudil, ten to pořád zapírá?“

„Trvá na tom, že on ten jed do jídla nedal. Bohužel má smůlu, že se právě u něho v pokoji na hotelu našel. Podle hoteliéra má dokonce motiv. Ten ho nachytal s jednou pokojskou dole ve sklepě, jak tam…“

„Souložili? V tý příšerný ledárně? To snad ne… Mně by strachem ze zimy nevylez. Ale to přece není důvod k tomu, aby…“

„No, on se pan hoteliér k té pokojské jaksi zřejmě nezachoval košer. Nakopal ji do zadnice. Údajně. Modřiny prej tam má. Dvě.“

„Ale fuj, Votrubo! Teda kopat do ženský zadnice, to je přímo ošklivost. I když chápu, ve vzteku se mnohdy provede větší blbost. Takže to vypadá na to, že se chtěl tý pokojský ten její rytíř srdce zastat? Hm. Jo, to by moh bejt motiv. Ale když se nám ten pikolík nepřizná, tak jsme, Votrubo, víte kde?“

„Líp bych to neřek, pane vrchní rado. Přesně tam.“

„Votrubo, vy to řeknete s takovým klidem, že mě to až leká. Vždyť vy se na tý pátračce toho nadporučíka nedočkáte! Když to bude ten pikolík držet, tak je z toho maléru v hotelu U Posránků pomník jako hrom a vám toho nadporučíka snad ani nedají. Já se s váma nenapiju a pisálkové od Aše až po Užhorod nás oba rozcupujou na cimprcampr. To k tomu fakt nic kloudnýho není?“

„Nevím, pane vrchní rado, jestli to zrovna k něčemu bude, teď z toho mladýho Bloudila vypadla nějaká ženská s bílou mašlí ve vlasech, co údajně vyhrožovala jednomu z vrchních číšníků, že bude bez práce. Bylo to den před tím malérem a prej to bylo proto, že s ním snad čeká dítě. Může to bejt taky kec. Ta informace je stará několik minut. Určitě to prověříme.“

„To udělejte, Votrubo. A co nejdřív, protože včera už bylo pozdě. Ještě zavolám. Doufám, že mi neřeknete, že ta ženská vám vzala dráhu, nebo, jak říkaj některý pražský drožkaři, že vzala švába. A propòs, zapomněl jsem vám říct, že jsem byl na otočku v Praze s kolegou Žemličkou a zašli jsme do Pařížský kavárny v Žitnej, to je to středisko krajanů z Písku a z Prácheňska. Hádejte, kdo vás pozdravuje?“

„To vůbec netuším, pane vrchní rado.“

„Buďte rád, Votrubo. Moc vás totiž pozdravuje bordelmamá Šestáková. Z Pěníku. Zaskočila si tam na kafe od Appolináře, kde je na nějakým tom ženským odborným vyšetření. Drze nám přitom tvrdila, že se tam zastavila jen na skok, protože se jí stejskalo po píseckejch ksichtech. Jen až se tady u mě, babizna jedna, zase objeví, já jí ty písecký ksichty rád připočtu…,“ neudržel se vrchní soudní rada a utrousil na adresu Šestákové velice neslušné slovo.

„Jo, toho pikolíka, Votrubo, toho asi zavřem. Na řádnou vazbu toho moc není, ale na prozatímní je toho na něj až dost. Tak servus. A snažte se, pan nadporučík – to už je u četnictva, hernajs, slušná šajba.“ Vrchní soudní rada skončil telefonát a šéf četnické pátračky neměl k nadávání moc daleko. Nakonec to rozchodil, jako vždycky, po kanceláři a nechal přivézt na pátračku z hotelu Gabriel vrchního Zbyška.

Vrchní z hotelu Gabriel, Zbyšek, začínal v hotelu jako pikolík. Tenkrát se ale hotel nejmenoval Gabriel, nýbrž Centrál. Měl samozřejmě jiného majitele a Zbyškovi Lípovi bylo čtrnáct. Dnes mu bylo skoro dvaačtyřicet, byl dvakrát rozvedený, měl mezi hosty, a nejen mezi nimi, pověst píseckého playboye, který nejen že umí hrát tenis, ale také rajtuje na koních v místním Zemském hřebčinci a občas i v cizích ložnicích dámy, jejichž koníci už jaksi zestárli a moc jim to neběhá. Samozřejmě, že to všechno nový majitel hotelu moc dobře věděl, ale protože nebyl ve svém oboru žádným nováčkem, věděl, že právě vrchní Zbyšek přitahuje do hotelu tu správnou klientelu, kterou je třeba si hýčkat a rozmazlovat ji. Proto taky rád blahovolně přivřel nad některými prohřešky vrchního svoje přísný oko, protože co je dovoleno koňovi, není dovoleno volovi. Takže – co se tolerovalo vrchnímu Zbyškovi, který si brával na svůj pokoj nejednu z dam, která se na hotelu náhodou „zapomněla“, to už se netolerovalo pikolíkovi Bloudilovi. Když na četnickou pátračku přivezli vrchního Zbyška Lípu, vůbec neměl problém prozradit jméno dámy s bílou mašlí ve vlasech. Nejdřív si zapálil cigaretu, učísl si na stranu patku, a teprve když v prosklené skříni zjistil, že je ready, začal štábnímu strážmistru Kubíkovi odpovídat na jeho otázky.

„Proč bych měl, pane štábní, Hedviku zapírat? Jmenuje se Guslarová. Kdo vám o tý hádce řek? No, kdo jinej než Blažena, ta nás viděla, když jsme šli spolu na pokoj. A hned to taky vyžvanila. Hádali jsme se. No a co? To, že čeká Hedvika haranta, to mě ale, pánové, vůbec nezajímá. Moje to není. Tím jsem si naprosto jistej. A hned vám řeknu proč. Já nejsem, pánové, bejk, já jsem vůl. Kapišto?“ svěsil vrchní Zbyšek zahanbeně hlavu dolů a zřejmě počítal suky na podlaze, aby ustál ten mužský trapas. „A mám na to dokonce papír! Na mě už to totiž jedna takhle zkoušela. V tomhle se doktoři bohužel moc nemejlí.“

„Ale ona to přesto tvrdí,“ blafoval poručík Votruba, který se mezitím objevil v kanceláři svého zástupce a vrchní Zbyšek se okamžitě naježil.

„Tak ať si to, do prdele, tvrdí. Co já s tím? Já třeba zase vím, že přede mnou byl ten krysař, se kterým se seznámila v hospodě U Šímů. Na Drlíčově se to, pánové, všechno narodilo! Tam hledejte a na mě zapomeňte,“ stál si na svém vrchní Zbyšek z hotelu Gabriel a bylo na něm vidět, že ho ta situace až tak moc netrápí.

„Kterej krysař, Mukař nebo Chlebek?“ ozval se znovu šéf pátračky.

„Samozřejmě, že ten mladší. Karel. Ale on asi taky nebyl jedinej. Hedvika jde zásadně po mladejch. Má ráda mladý a pevný maso. Dost možná, že ten Mukař je v tom taky nevinně. Co já vím, komu Hedvika na plovárně u Václava nebo na ostrově podržela? Holt to zkouší. U mě má, holka, ale smůlu. Co vím, tak dělala oči i na toho našeho mladýho kuchaře, co je v hotelu asi půl roku. Viki sice tvrdí, že ne, že nic nebylo, ale…,“ naznačil vrchní Zbyšek rukama soulož a ušklíbl se při tom.

„Znáte to, tichá voda břehy mele… Pánové, já přece nejsem slepej a hned poznám, která bije. Ty dva jdou po sobě. Hedvika, když se objeví v kuchyni pro zbytky pro psa, tak už je ve dveřích nahá, jak ji Viktor svlíká očima. I když, oni se vlastně svlíkaj navzájem,“ zalovil vrchní v krabičce pro další cigaretu a oběma četníkům došlo, že tady jsou druzí…

Dalo se čekat, že po odchodu Zbyška Lípy z četnické pátračky bude vzápětí zahřívat stejnou židli paní Hedvika Guslarová. Oba dva se ještě setkali na dvoře pátračky, ale oba hned sklonili hlavy dolů, jako by se nikdy neznali.

„No no, vy dva spolu najednou nemluvíte? A taková to byla láska!“ rýpnul si štábní strážmistr Kubík, ale ani jednoho z těch dvou nevyprovokoval. Hedvika Guslarová zarytě mlčela a vrchní Zbyšek Lípa jen pohoršeně zvedl oči v sloup.

Že je paní Hedvika Guslarová sakra pěkná ženská, to se nedalo přehlédnout. Měla všechno, co ženská má mít, i když na ní bylo vidět, že v některých partiích nabírá do slušných mánesovských tvarů. Květované šaty s odvážně otevřeným živůtkem tomu sice nijak nepřizpůsobila, ale nebylo to nijak na škodu, spíš naopak. Co tedy mělo vyniknout a mělo mužské oko zaujmout, to vyniklo a taky jaksepatří zaujalo. Věk se dal u téhle ženy přehlédnout. Skoro by se dalo říct, že se jí ta nedávno nakročená čtyřicítka vůbec nedotkla. Proto si taky dovolila dát do dlouhých tmavých vlasů velkou bílou mašli, kterou svítila venku na dálku, a tady obzvlášť. To, že se paní Hedvika necítila dobře, dala najevo hned, když si měla sednout na starou tonetku, která už měla svoje za sebou. Ten rozprostřený bílý kapesník, který si na ni položila, taky štábního strážmistra Kubíka pořádně nadzvedl.

„Kéž by bylo všude, kde jste si sedla nebo lehla, paní Guslarová, tak čisto, jako je tady u nás. A moc se nečertěte, moc dobře víme svý,“ dal Kubík Guslarové najevo, co si o tom jejím kapesníku myslí. Ovšem tu to nijak nerozhodilo.

„Mimochodem, paní Hedviko, před chvílí na týhle židli seděl váš milenec. A bez kapesníku. Ale kvůli tomu tady nejste. Nejdřív nám řekněte, kolik jste si vzala domů tý otrávený kaše pro krysy, kterou vám dal Karel Mukař. A moc si nevymejšlejte, že žádnou. Máte na dvorku spoustu králíků, a kde jsou králíci, tam se drží potkani i krysy,“ spustil na Guslarovou zhurta šéf četnické pátračky, a i když docela slušně blafoval, protože o králíkách na dvoře Guslarové neměl ani potuchy, tak se kupodivu nespletl a ono to zabralo.

Konec ukázky

Table of Contents

OŠKLIVÁ AFÉRA V HOTELU GABRIEL