Iveta Zaťovičová

Malinové roky

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Iveta Zaťovičová, 2017

Cover photo © Mária Streicherová, 2017

Cover design © Jana Satková, 2017

© Vydavateľstvo Spolku slovenských spisovateľov, spol. s r. o.,

Bratislava, e-mail: vsss@stonline.sk

http://www.vsss.sk

VYDAVATEĽSTVO

SPOLKU SLOVENSKÝCH SPISOVATEĽOV

spol. s r. o.

Jazyková úprava: Monika Bajlová

Obálku s použitím fotografi e Márie Streicherovej spracovala Jana Satková

Sadzba: Jana Satková

Tlač: Alfaprint

Prvé vydanie

Printed in Slovakia

ISBN 978-80-8061-982-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2021

Túto knihu venujem Jane z vďaky za dlhoročné priateľstvo.

A za to, že si ma pamätá lepšie ako ja.

I. ČASŤ

Prestupná stanica

NIE

Bolo leto

Malo žlté vlasy

Bez lásky

Bolo strašne dlhé

Na všetkom záleží

Aj na jednom slove...

(Ida, 21 r.)

Leto roku 1982 bolo dlhé a horúce, pre mnohých aj strašne úmorné. Napriek tomu, alebo možno práve preto, sa v ňom všeličo udialo. Pre okresné mesto na najjužnejšom juhu stredného Slovenska to všeličo bolo aj dosť významné, lebo sa v ňom prvýkrát konali Majstrovstvá sveta v parašutizme.

Ida sa na majstrovstvách tiež zúčastnila, aj keď nie ako padajúci účastník. Bola prijatá ako hosteska bulharských skáčucich. Keby nebola v situácii, v akej práve bola, jeden z bulharských parašutistických krásavcov by jej určite padol za obeť. Alebo ona im? Ktovie.

A keby nemala len dvadsať.

A ešte keby ju práve neopustil chlapec, s ktorým chodila.

Zatiaľ to Ide neoznámil, ale jeho otec to prišiel povedať jej rodičom, lebo vtedy sa to vybavovalo tak. Gabov otec prišiel a povedal Idinmu otcovi, že niečo treba robiť.

– A to akože čo myslíte, čo máme robiť?

– No nič, ideme tam a dotiahneme ho domov.

Gabov otec prišiel do domu Idinho otca viac než rozčúlený. Bol rozhorčený, sklamaný, zúfalý, ale predovšetkým chcel vraždiť. Tú Gabovu novú, čo si ju teraz dovliekol na chatu, tú Radanu, tú nech Gabo rovno nasadí na vlak, lebo on, jeho otec, ako plne oprávnená osoba, jej vlastnoručne vytrhá vlasy.

Idin otec nebol miernejší, ale bol predovšetkým rozumnejší. Chlapec, čo chodil za jeho dcérou, nespĺňal celkom jeho zaťovské predstavy, avšak do Idinho výberu sa nestaral. Bál sa len toho, aby neotehotnela, kým neskončí školu. Že z toho, na čo sa mladí doteraz odvážili, Ida otehotnieť nemohla, jej otec nevedel.

A priznajme, že Ida bola v tomto tiež dosť vedľa.

Ak si teraz jeho nádejný zať po štyroch rokoch doviedol z Čiech inú, a rovno na chatu, zrejme sa s ňou odvážil na viac. Z pohľadu Gaba to považoval za dosť prirodzené, veď aj v pesničke sa spievalo, že študentská halenka je veľmi tenká. Ale tá Idina asi bola málo.

A keby nebola vtedy prestala jesť.

– Urobím ti aspoň praženičku, nedáš si, Iduška? – spýtala sa jedného večera matka, ktorá dúfala, že jej dcéra po celom dni predsa len niečo zhltne.

Idinou jedinou odpoveďou v tom čase bolo: „Nie, nechcem nič.“ Keď sa jej však matka so slzami v očiach opýtala, či aspoň z jedného vajíčka praženičku by si nedala, tak odpoveď mierne prispôsobila. – No dobre, z jedného.

Za dvadsať minút rozmrvila na tanier pol krajca chleba a cez krk pretlačila tri štvrtiny praženice z jedného vajca.

Spomienku na toto obdobie a na svoju štyridsaťosemkilovú podobu ani teraz, po mnohých rokoch, nemá rada, a preto si ju ani nepripomína. Ale pamätá si ju dobre.

Majstrovstvá sveta sa skončili bez ujmy na Idinej nevinnosti a leto sa preklopilo do druhej polovice. Ida si sadla na terasu rodičovského domu, z ktorej sa nasledujúce tri týždne nepohla. Proste si tam ráno nalačno sadla a večer z nej nalačno odišla, pričom večer pre ňu začínal o šiestej alebo siedmej, podľa toho, kedy sa jej matka prvýkrát spýtala, čo bude večerať.

– Nič.

Je zvláštne, že sa počas sedenia na terase nenudila. Nečítala, nevyšívala, nepočúvala rádio… len sedela. Z terasy dovidela na križovatku, z ktorej mohlo prísť Gabovo auto. Keby ho včas nezbadala alebo keby sa splietla, spoznala by ho podľa zvuku motora. Nebola fanúšikom motorizmu, ale zvuk motora Wartburg poznala dobre. V tom čase malo auto značky Wartburg dosť veľa ľudí, asi každý piaty vlastník auta, aj jej otec.

Je to dosť neuveriteľné, ale po troch týždňoch čakania na zvuk motora Wartburg motor Wartburg naozaj zahrkotal pred ich domom. Keď sa vypol, Ida vyskočila zo stoličky, a o chvíľu sa presvedčila, že Gabo naozaj prišiel, aby jej naozaj povedal, že sa s ňou rozchádza.

– A kedy odchádzaš? – spýtala sa bez sĺz.

– V nedeľu, tým o dvanástej.

– Prídem ťa odprevadiť.

V tú nedeľu prišli tak skoro pred príchodom vlaku len dve osoby. Z diaľky vyzerali ako ľudia, ktorí patria k sebe, vzdialenosť medzi nimi však bola na lavičkové pomery o štyridsaťpäť centimetrov väčšia než u mladých ľudí, ktorí spolu chodia.

Gabo ju pohladil po holej nohe. – Aká si opálená...

Ida sa odtiahla, na toto už Gabo nemá právo. Na nič už nemá právo, čo sa týka jej. Ani nevie, načo ho chcela prísť odprevadiť, načo tu s ním sedí. Veď je všetkému koniec, iste aj umrie.

Ale hádam si nezvolí smrť zato, že si Gabo našiel inú?

A keby zomrela tá iná?

Nie, toto si nemôže priať, to sa nepatrí. Nesmieme priať smrť nikomu, ani tomu, kto nám ublížil, takto jej to vždy hovorili, takto ju, Idu, vychovali. Povedali jej, že čas všetko vyrieši.

Idine myšlienky sa v tom horúcej zmesi augusta a vlakového oleja, pomaly menili na kolomaž. Došla na to, že by bolo najlepšie, keby zomrel rovno Gabo. A potom, samozrejme, aj ona sama.

– A čo na to všetko vraví tvoja mama? – spýtala sa nakoniec v nádeji, že si vypočuje vetu, na ktorú čaká.

– Už sa so mnou nerozpráva.

Na malú, ozaj maličkú chvíľu, pocítila spravodlivé zadosťučinenie.

Keď o 11.59 pristál rýchlik, ktorý o 12.01 odviezol Gaba spred Idinho zraku – podľa nej už naveky — obyvatelia tohto provinčného mestečka práve obedovali, ako každú nedeľu, svoju slepačiu polievku, za ktorou si dali zemiakový šalát a rezeň. Lebo slepačia polievka a rezeň boli výdobytkom socializmu, ktorý si každá rodina v tom čase mohla jedenkrát za týždeň dovoliť a ako vhodný deň si každá rodina vybrala nedeľu.

Idina matka a otec obedovali svoje rezne v tú nedeľu o 12.10, keď sa ich dcéra vrátila domov a oznámila im, že ona dnes obedovať nebude.

x x x

Tento deň sa do krehkej Idinej duše vryl hlboko ako klinec do rakvy. Ida vtedy celkom nezomrela. Dosť vecí však pre to robila, aspoň si to myslela. Okrem toho, že úplne prestala jesť, hľadala aj iné spôsoby úhynu. Napríklad vyliezla za veľkého vetra na vysoký čerešňový strom a naťahovala sa za najkrajnejšími (aj najkrajšími, ale čo tam po nich) čerešňami. Samozrejme, že ľudia, čo vedia vyliezť na strom, obyčajne z neho nepadajú tak často ako jeho plody. Ida ale na stromy liezť nevedela, a keď sa na ten jeden s námahou vyštverala, s nádejou počítala minúty, kedy sa strepe a naveky tak ukončí svoje trápenie.

Môžeme konštatovať, že výraz prevetrať si hlavu bol v Idinom prípade dosť trefný. Keď sa čerešňová haluz napriek zložitému eskamotérstvu pod ňou nezlomila, vyfúkaná opatrne zliezla zo stromu. Predsa len, povahu samovraha nemala.

Napadlo jej, že ani rodičia by tomu neboli radi.

Od samozabitia nešťastným pádom zo stromu teda upustila, no smútok za Gabom pretrvával. Ida si opäť sadla na terasu a do konca septembra na nej napísala ešte niekoľko smutných básničiek. Napríklad pätnásteho augusta takúto:

Augustová nedeľa

Nič sa nezmenilo –

mesto, ulica, ľudia…

My sa opäť prechádzame

Ruka v ruke

hľadíme na seba

cez ožltnutú augustovú nedeľu

Akurát, že čas si zahral

pozmenil polohu

niektorých vecí:

rozdvojil chodník

ulicu dal medzi nás

a do našich rúk cudzie

Pravda, v Idinej sa neocitla žiadna iná ruka, ale vedela, že skôr či neskôr bude aj to. Dávala tomu zhruba sto rokov.

x x x

Školský rok sa po tomto osudnom lete začal v utorok 5. októbra. Ida sa doma rozlúčila s tým, že príde až na ďalší víkend. Smútok, ktorý ju kváril, bol neznesiteľný a myslela si, že v partii kamarátov a kamarátok naň skôr zabudne.

Problém bol však v tom, že nemala kamarátov a kamarátky, tobôž nie partiu, do ktorej by patrila. Mala len spolužiakov, z ktorých niektorí sa s ňou kamarátiť chceli a s ktorými sa ona chcela kamarátiť o niečo menej. Z jej pohľadu boli všetci príliš hluční a príliš veselí a ona momentálne chcela len v tichosti trpieť, nevšímať si nikoho a byť nevšímaná. Nechcela vyplakávať v spoločnosti. Rozhodla sa, že pôjde plakať domov, do vlastnej izby a do vlastnej postele. A tak v piatok, len tri dni po tom, čo odštartovala posledný ročník na vysokej škole, schytila prázdnu cestovnú tašku, aby dobehla na spiatočný južný vlak.

Rodičom nezavolala, veď sú doma. Budú radi, že ju uvidia. Mama iste bude chcieť, aby jedla. Možno si aj niečo dá, ale na to teraz nemyslí. Myslí len na to, že si chce ľahnúť a plakať.

x x x

Dom, v ktorom Ida bývala a ktorý, ako dúfala, sa stane počas nasledujúcich dvoch dní jej útočiskom, vyzeral tichý a tmavý. Hoci bolo len niečo po desiatej, nič nenaznačovalo, že v ňom niekto teraz je, a keď je, že nespí. Ida pretiahla svoju tenkú ruku cez tyče bráničky, ale kľúč v zámke nenahmatala. Rodičia ho na noc vyťahovali, aby sa k nim nedostal zlodej, a ak by sa už mal dostať, tak nech musí preskočiť plot. Obvykle to tak aj bolo, našťastie, nie často. Okrem toho, v záhrade o tomto čase bolo už len zopár černíc, kvôli ktorým sa zlodejom cez plot liezť nechcelo. A to sa nechcelo ani teraz Ide, hoci by to zvládla, veď spomeňme si len na nedávnu akrobaciu na čerešni.

Kľúč od dverí domu má.

Ale nie, liezť nebude, radšej zazvoní. Crrr, crrrrr.

Drnčanie zvončeka rozseklo ticho v ulici i v dome. Nepripomínalo spiežovce, skôr hlas štrkáča. Dom však naďalej ostal tichý a chladný, v žiadnom okne sa nerozsvietila ani nočná lampa.

Crrr, crrr.

Chvíľu váhala, ešte raz si v hlave premietla svoje možnosti (preliezanie, dlhé vyzváňanie, skala do okna a podobne), ale nakoniec všetky zavrhla, lebo dostala geniálny nápad. Keby sme mali byť úplne úprimní, lepšie povedané, keby Ida k nám bola úprimná, tak by nám povedala, že ten geniálny nápad jej skrsol v hlave už na križovatke, keď videla, že v dome je tma. Priam si priala, aby rodičia už spali. Inak by zvonila odvážnejšie.

Zdvihla tašku zo zeme a vykročila tým smerom, z ktorého prišla. Na križovatke však zahla doľava a pustila sa dole kopcom po Durende. Potom zabočila na Hlavnú ulicu a s čoraz viac búšiacim srdcom pred tretím domom zastala.

V treťom dome na Hlavnej sa svietilo.

V treťom dome bývali Gabovi rodičia.

Cilink, cilink… cililink…

– Iduška, srdiečko, to si ty? – Gabova matka neverila vlastným očiam.

– Ja som, teta... Prišla som vlakom teraz v noci a naši už spia, všetko majú zavreté, neviem sa dostať dnu. Mohla by som prespať u vás?

Objali sa ako matka s dcérou a vošli do domu. Ida ju stále volala teta, hoci jej Gabova matka neraz povedala, nech ju volá mama. „Mama“ sa Ide zdalo v tom čase prehnané, teraz, po rokoch, ľutuje, že to vtedy neprijala. Asi jej to už nanovo nenavrhne.

– A vieš, že možno aj Gabo príde domov? Skoro ráno… Nie je to isté, lebo mal poslať telegram a neposlal, ale keď sme minulú sobotu spolu telefonovali, povedal, že ak mu do toho nič nepríde…

Vo dverách obývačky sa zjavil rozospatý Gabov otec v pyžame. Keď zbadal Idu, zjavne nebol rád. Nebol rád ničomu okolo tejto situácie. A jeho Gabo je teda riadna sviňa!

– Tak veď nech spí u nás, choď s ňou do Gabovej izby. A keď náhodou príde aj on, vyspí sa tu dole, v obývačke.

Gabov otec nebol nikdy milý, ale bol aspoň vecný.

Gabova matka sa začala trochu ošívať. Pravdaže, Ida tu môže prespať, hoci ešte nikdy predtým u nich neostala na noc. O to vôbec nejde, či ostala alebo neostala, lenže to, čo je v tej izbe…! Nuž, ako jej to…

– Iduška, uložím ťa do Gabovej izby, len vieš… no… musíš to vidieť, vieš… ja som z toho úplne nešťastná, úplne zničená, som aj povedala, že mu to všetko postrhávam dole, ale on povedal, nech sa neopovážim, lebo už nikdy domov nepríde… – Matka sklonila hlavu, ako keby sa hanbila, a pustila sa hore schodmi.

Pred Gabovou izbou obe na chvíľu zastali a matka s ťažkým povzdychom stlačila kľučku dverí. – No pozri! Všade! Toto… toto… tu… Neviem, ako tu budeš spať, všetko tu má od nej, nielen tie fotky na stene, ale v krabici pod posteľou aj listy! Ja som z toho úplne nešťastná…!

Ida zložila tašku k nohám postele, očami prechádzala po stenách. Dívala sa na tú, za ktorú ju Gabo vymenil. Vysoká, štíhla, dobre stavaná dlhovlasá bruneta, na každej fotke s Gabovým psom.

Ona sa Gabovho vlčiaka vždy bála. Napokon, každého vlčiaka. A psa.

Hneď pochopila, že fotky sú z tej chaty, o ktorej Gabov otec hovoril Idinmu otcovi, kým ona bola na majstrovstvách. A tá na fotke je oná Radana.

– Nebojte sa, teta, ja sa vyspím, som unavená. Dobrú noc.

– Dobrú noc, Iduška, srdiečko, dobrú noc.

Keď teta odišla, Iduška, srdiečko, si ani nesadla. Civela na stenu a detailne prezerala jednu fotku po druhej. Radana so psom a bez psa, Radana v plavkách, v nohaviciach, Radana sama pred chatou, Radana sama v chate. Samá Radana, všade, po celej izbe, možno aj v akváriu.

Sadla si na kraj postele a plačúc sa zvalila do Gabových perín. Ale nezaspala. Bola príliš unavená, no ešte viac rozrušená, a vtedy nezaspíte. Keď v dome nastalo ticho, vstala a vytiahla spod postele krabicu, ktorú tak neprozreteľne spomenula Gabova matka.

V krabici našla všetko, čo nebolo určené pre ňu, ale po čom prahla. Chcela vedieť, kde, prečo, ako a kedy. Necítila sa nediskrétna. Nemala dojem, že číta to, čo jej nepatrí, nemala ani výčitky svedomia. List po liste, riadok po riadku, milostné vyznania, fotky, pes, Radana. Keď skončila, bolo pol tretej ráno, zavrela krabicu a s ňou všetky svoje sny a nádeje.

Ráno vstala trochu unavená, ale to bola vždy a celé dni, hlavne odkedy jedávala menej. Obliekla sa, v Gabovej kúpeľni si opláchla tvár studenou vodou, umyla si zuby Gabovou zubnou kefkou, utrela sa do Gabovho uteráka. Potom si zobrala svoju prázdnu tašku a naposledy sa obzrela po izbe.

Zdola sa šírila vôňa kávy a ozývali sa tlmené hlasy. Tú vôňu a tú rannú atmosféru dobre poznala. Hoci Ida sama kávu nepila, u tety si vždy dala. Veď už si mala osemnásť, moja, tak si daj, vravievala jej teta. Teraz má už dvadsaťjeden, tak si dá.

Na siedmom schodíku však zastala, zrak jej padol na kapitánsku čiapku. Len pomaly sa jej rozsvecovalo v hlave, tá čiapka tam včera predsa nebola, tú by si bola všimla…

– Dobré ráno, ktože mi to obsadil moju posteľ?

Ide sa podlomili kolená a posledné tri schodíky preletela. Vpadla rovno Gabovi do náruče.

Ale bola to iba náruč záchranára.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

I. ČASŤ

Prestupná stanica

II. ČASŤ