Přeložila:

IVANA DRESIA

Liv Morris: Zakázané noci

Vydání první

Copyright © 2018 by Liv Morris

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2403. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Bossy Nights vydaného v roce 2018

Český překlad © 2021 Ivana Dresia

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: RBA Desing

Photograph: Scott Hoover

Cover Model: Stuart Reardon

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1500-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1501-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

LIV MORRIS

ZAKÁZANÉ NOCI

1.

TESSA

Jakmile se za hotelovým poslíčkem zavřou dveře, odhodím kabelku na postel, přejdu k oknu a odhrnu tenký průsvitný závěs. Manhattanské kancelářské budovy vypadají s kulisou zapadajícího slunce přímo majestátně. Podívám se dolů na chodník a chvíli pozoruju lidi, jak se pohybují po betonu sem a tam. Domyslete si milion taxíků svištících všemi směry a celá scéna rázem nabude podoby šílené energie, díky níž se dokážete vžít do reálií velkoměsta pulzujícího životem.

A když si jen pomyslím, že jsem to málem propásla.

Během následujícího týdne tady ve městě mám jeden jediný cíl: musím si najít práci, která mi zajistí dostatek peněz na to, abych tu mohla trvale žít. Vzhledem k tomu, že jsem právě absolvovala vysokou školu a mám jen omezené pracovní zkušenosti, je to s největší pravděpodobností nesplnitelný sen.

Moje nejlepší kamarádka Magnolia (která má evidentně jižanské jméno, což ovšem platí i pro mě) se ke mně chce co nejdříve připojit, pokud se mi tento týden skutečně podaří získat zaměstnání, takže neúspěch v mém případě naprosto nepřichází v úvahu. Několik let jsme si obě plánovaly, jak tohle město vezmeme útokem, i kdyby to mělo znamenat, že si budeme navzájem stříhat vlasy a živit se instantní nudlovou polévkou, abychom si tady mohly dovolit pronájem bytu.

Zatímco se opírám o skleněnou tabuli, vyslovuju tichou modlitbu, aby se můj životopis naivního nováčka v této drsné, betonové džungli dostal do těch správných rukou.

Sáhnu do kabelky a společně s mobilem vytáhnu rovněž tenkou hliníkovou fólii – alias balíček kondomů. Co to má sakra znamenat?

„Maggie, ty potvoro,“ zašeptám polohlasem.

Odhodím kondomy do malého odpadkového koše stojícího u prádelníku, vyhledám na mobilu Maggiino telefonní číslo a zmáčknu volat. Musíme si promluvit.

„Tesso! No konečně! Kde jsi?“ vyhrkne Maggie svým typickým energickým tónem.

„Právě jsem našla ty kondomy!“ vybafnu rozhořčeně, ačkoliv mě to, co udělala, nijak zvlášť nepřekvapuje. „Co kdyby se mi na letišti rozhodli prohledat tašku a sekuriťák by je tam našel?“

„S největší pravděpodobností by si řekl o tvoje telefonní číslo. Zkus se trochu uvolnit, jo? Jaký máš plány na dnešní večer?“ ptá se a úplně přeskočí tu část, ve které by se podle mě měla omluvit.

„Ještě nevím.“ Nejsem přece blázen, abych po setmění v neznámém městě chodila sama ven. Na stole vedle mě leží složka s nabídkou donášky jídla na pokoj. „Možná si jen něco objednám.“ Rychlý pohled na ceny mě donutí přehodnotit volbu.

„To si snad děláš srandu. Tesso, jsi poprvý sama v New Yorku! Dnes večer rozhodně musíš udělat tři věci.“

„Cože? Tak ven s tím.“ Povzdechnu si, protože moc dobře vím, kam tím míří. Na jejích požadavcích se v průběhu času nic nemění.

Maggie se už od střední školy všemožně snaží, abych konečně přišla o panenství. A pro jednou s ní musím souhlasit. Ale zároveň jsem taky realistická holka, která zhlédla každou epizodu seriálu Sex ve městě, takže moc dobře vím, že najít opravdovou lásku na tomhle místě přejícím nezávazným vztahům nebude vůbec snadné. Nicméně, musím být otevřená všem možnostem, dokonce i těm, o kterých jsem nikdy předtím neuvažovala. Ovšem protože jsem ještě panna, známost na jednu noc absolutně nepřichází v úvahu. Kvůli té zatracené panenské bláně nemůžu předstírat, že už to mám za sebou.

„Mám pro tebe plán!“ nadšeně vypískne Maggie. „Za prvý: Chci, abys šla dolů do hotelový restaurace na večeři. Žádný schovávání se nahoře s donáškou jídla na pokoj. Za druhý: Dej se tam do řeči s nějakým mužem, pokud možno s pořádně žhavým sexy týpkem. A za třetí: Přiveď ho nahoru na pokoj a užij si úžasnej hotelovej sex.“

Zaznamenám v Magiině hlase škodolibé potěšení. Nejspíš už si představuje, jak jí zítra ráno volám, abych jí poreferovala, jak jsem sbalila nějakého chlápka u baru. Jenže to se prostě nestane. Nikdy.

„Takže, za prvé: to by šlo. Za druhé… možná. A za třetí: to je naprosto směšná představa a ty musíš být blázen.“ Nechtěně se musím začít smát a kroutím přitom hlavou. „Nikdy v životě jsem se ani nelíbala s nikým cizím, tak proč si myslíš, že bych si do svého pokoje měla přivíst naprosto cizího chlápka a mít s ním příležitostný sex?“

„Prostě začni konečně trochu žít. Zhluboka se nadechni. Chybama se člověk učí,“ zazpívá mi Maggie do ucha svoje životní motto.

Nejspíš má pravdu. Rozhodně bych si měla užívat života, ale má to snad znamenat, že musím prvního ochotného a životaschopného chlapa popadnout za jeho značkovou Gucci kravatu a odtáhnout ho rovnou do své postele?

„Věř mi. Už dlouho jsem na to připravená. Stejně však nedovolím jen tak někomu, aby mě připravil o panenství.“

„Pořád ještě trpíš posttraumatickou stresovou poruchou, způsobenou těmi pitomci z Montevalla,“ zmíní vysokou školu v Alabamě, na které jsme obě před týdnem promovaly. „Zapomeň na ně. Začínáš znovu na úplně novým místě. Tam nikdo neví o tvým sexuálním handicapu a ani o tom, že pocházíš z rodiny, ve který se to hemží téměř dvoumetrovými policisty.“

„Nové město. Mé nové já.“ Snažím se, aby to vyznělo nadšeně, ale vzhledem k traumatu, se kterým jsem se musela potýkat na vysoké škole, se mi to moc nedaří.

Jakmile se ve druháku rozneslo, že jsem ještě panna, ocitla jsem se doslova pod drobnohledem. Zničehonic všechny strašně začalo zajímat to, co mám mezi nohama. Následující tři roky jsem absolvovala velkou spoustu prvních schůzek plných sladkých řečiček a nenechavých rukou. Nikdo z nich o mě nestál jen kvůli mně. Soutěžili mezi sebou, kdo se bude moct chvástat tím, že mě připravil o panenství. Když na to jen pomyslím, mimoděk se otřesu a modlím se, aby veškeré vzpomínky zůstaly už navždy pohřbené na univerzitě. Občas si připadám jako osmý div světa. Někde tam venku na mě určitě čeká někdo, kdo to bude brát naprosto v pohodě… Alespoň doufám.

„Obleč si na sebe něco hezkýho, trochu se namaluj a běž dolů. Nezůstávej na pokoji, je ti to jasný?“

„Tak jo.“ Koneckonců, byla by hloupost prošustrovat značnou část svých pracně nabytých úspor jen na to, abych zůstala sedět na posteli v hotelovém pokoji a sledovala bůhvíkolikátou reprízu Přátel. Přijela jsem do New Yorku, abych se pokusila najít sama sebe, a pokud se to má stát, budu muset vypadnout z tohohle pokoje.

Ukončím hovor s Maggie a připustím si, že v tričku z e-shopu Taylor Swift a skinny džínách vypadám spíš jako čtrnáctiletá puberťačka než jako dospělá třiadvacetiletá žena. S úmyslem hodit se do gala otevřu kufr a rozhodnu se pro růžové šaty s odhalenými rameny a volánovými rukávy.

Rychle se převléknu, vklouznu do lodiček tělové barvy, rty přetřu růžovým leskem a popadnu kabelku. Je nejvyšší čas, abych začala čelit svým snům, ačkoliv mě to děsí mnohem víc, než jsem ochotna si připustit.

2.

TESSA

Když procházím hotelovým vestibulem, zhluboka se nadechnu, zatímco se blížím k restauraci. Službu konající hosteska je celá v černém, což mě přiměje k pochybnostem o mém růžovém oděvu.

„Dobrý večer. Chtěla bych tady povečeřet, pokud máte volný stůl,“ pronesu rádoby sebevědomým, světáckým tónem. Ve městě, kde neznám ani jedinou živou duši, se klidně můžu zkusit přetvařovat.

„Jistě, slečno,“ odtuší hosteska. Zaznamenám mírně pohrdavý tón, ale rozhodnu se to ignorovat. „Připojí se k vám vaše rodina?“

Auvej! To zabolelo.

„Ne. Dnes večer budu sama,“ přiznávám poraženecky a připadám si trochu jako patnáctiletá holka, která právě utekla z domova.

Protivná hosteska zakoulí očima, popadne jídelní lístek z odkládacího stolku a pak mě odvede k malému čtvercovému stolu.

„Číšník bude hned u vás.“ Naposledy si mě přezíravě změří, než se vytratí. Zaplať Pánbůh.

Pohodlně se usadím a rozhlížím se po restauraci. Díky starým leštěným opotřebeným stolům a cihlovým zdem má celý prostor příjemnou starosvětsko-hipsterskou atmosféru. Tlumená světla zavěšená vysoko nad hlavou umocňují pocit dokonalosti. Rozhodla jsem se právě pro Hammond hotel, protože měl vysoké hodnocení v takzvaném „trendy měřítku“, a rozhodně můžu říct, že předčil moje očekávání.

Pozorně studuju vinný lístek, který sestává z několika stránek, a soustředím se na červená rozlévaná vína. Nikde nevidím nabídku Pinot noir ani Merlotu, přesunu se tedy k šumivým vínům, kde konečně zaznamenávám dobře známou položku: své milované prosecco. Svou soukromou verzi šampaňského, která se mi vejde do rozpočtu. U mého stolu se zastavuje třicátník v bílé košili s dlouhými rukávy a v černých kalhotách.

„Dobrý večer. Moje jméno je Jeffrey a dnes večer vás budu obsluhovat.“ Přívětivě se na něho usměju a on můj úsměv opětuje. „Dáte si dnes večer něco k pití?“

„Ano. Můžu vás požádat o skleničku prosecca?“ objednám si a zavřu vinný lístek.

„Samozřejmě,“ odvětí a nakloní se ke mně o něco blíž. „Ale budu vás muset požádat o průkaz totožnosti.“

Když vyslovuje poslední část, nepatrně ztlumí hlas. Málem vypěním, ovšem současně si uvědomuju, že poté, jak se ke mně chovala hosteska, jsem něco takového mohla očekávat. Vlastně je s podivem, že mi vůbec podala vinný lístek.

Vytáhnu z kabelky peněženku a podám Jeffreymu svůj řidičský průkaz vystavený ve státě Alabama. Zběžně si ho prohlédne, načež se zadívá na mě a konečně se usměje. Jupí!

„Věděl jsem, že budete jižanka, Contesso Hollyová,“ říká a vrací mi řidičák. Neunikne mi rošťácký a koketní záblesk v jeho očích. „A máte překrásné křestní jméno. Skvěle se hodí pro takovou krásnou mladou ženu.“

„Díky.“ Sklopím oči do klína a cítím, jak se mi po tvářích šíří ruměnec. Zajímalo by mě, jestli všichni muži tady ve městě jsou tak suverénní a sebevědomí.

„Můžu vám říkat Contesso?“ pokračuje dál, zatímco já si přeju, aby mi už konečně šel pro pití.

„Jen Tesso,“ říkám a ještě jednou se na něj významně podívám.

Až mi bude přes třicet, možná se pokusím zvyknout si na nezkrácenou verzi svého křestního jména. Odjakživa jsem měla pocit, že do toho jména musím nějakým způsobem dozrát. Možná až udělám kariéru nebo se vdám a budu mít kupu dětí. Při svém tempu ovšem nejspíš budu považovat za štěstí, když si zvládnu domluvit alespoň první rande.

„Tessa se k vám taky moc hezky hodí. Hned budu zpět se skleničkou prosecca pro krásnou dámu v růžovém.“ Zlehka klepne prsty do stolu a ještě předtím, než se vydá k baru, se na mě významně zakření.

Otevřu jídelní lístek a prohlížím si nabídku. Když moje oči sklouznou k cenám, nevěřícně zašilhám. Všechny pokrmy tady stojí přes pětadvacet dolarů, dokonce i obvykle levnější jídla z těstovin a kuřecího masa.

S hrůzou si uvědomuju, že tady nejsem v Alabamě, a tvrdá realita mě zasáhne naplno: musím si rychle najít solidní práci, abych tu nějakým způsobem mohla přežít. Nakonec se rozhoduju pro jednu z nejlevnějších položek: čočkovou polévku. Měla by mě zasytit, a jestli budu mít štěstí, možná k ní dostanu i kousek chleba.

Zatímco čekám, až se číšník vrátí s mojí objednávkou, do restaurace vchází o něco starší muž oblečený do očividně drahého tmavého obleku, který okamžitě upoutá mou pozornost. Odjakživa mě přitahovali muži v oblecích. Pro mě osobně je to totiž mnohem víc sexy než muž ve spodním prádle.

Má široká ramena a působí dominantně. Oči všech přítomných ho mimoděk začnou sledovat, zatímco prochází restaurací, jako by mu to tady patřilo. Má husté vlnité vlasy inkoustově černé barvy, které se ve světle lesknou a kvůli nimž by jakákoli žena neváhala položit život – včetně mě.

Zapomeňte na obvyklý způsob, jakým lidé nosí oblečení. Jeho oblek se s ním pohybuje, jako by byl ušitý na míru přímo pro něj. Muž zpomalí tempo, zatímco se blíží k baru, který se shodou okolností nachází v bezprostřední blízkosti mého stolu. To mám ale štěstí.

Jeho silné svaly se napnou, když vysune barovou stoličku a posadí se na ni. Zatraceně! Teď nevidím nic jiného než jeho záda – ne že bych si chtěla stěžovat. I takhle zezadu je na něj moc hezký pohled.

„Promiňte, slečno, že jste musela tak dlouho čekat. Tady je váš nápoj.“ Jeffrey vypadá zadýchaně, když přede mě postaví skleničku na šampaňské plnou bublající tekutiny.

„Děkuju,“ hlesnu zdvořile, a až poté se s chutí napiju.

Zatímco mi příjemně chladná tekutina klouže po jazyku a rychle mizí v mých útrobách, pohledný byznysmen na barové stoličce se otočí. Rozhlíží se po celé místnosti, a když jeho pohled zabloudí až ke mně, na okamžik na sebe zůstaneme zírat.

No páni!

Doslova mě propichuje svýma tmavýma očima. Na místě ztuhnu, sklenička se stále ještě dotýká mých rtů, ale já stěží dokážu dýchat. Dobrý bože, je to ten nejkrásnější chlap, jakého jsem kdy viděla, když pominu filmy a časopisy, a ani tak si nedokážu vybavit nikoho, kdo by vypadal víc sexy než on.

Vrtím se na židli a rozhlížím se kolem sebe, jestli neuvidím nějakou krasavici, která by mu dělala společnost. Nikoho však nevidím. Znovu se podívám jeho směrem a zcela mě přemůže pocit závrati z toho, že ten úžasný cizinec mi věnuje svoji plnou pozornost.

Zavrtí hlavou a já zaznamenám, že koutky jeho plných rtů se nenápadně zvedly. Hned poté se bez zábran oslnivě usměje a vzápětí celým mým tělem projede podivný záchvěv.

Znovu si připadám jako nějaká zamrzlá puberťačka. Až na to, že tenhle sexy chlap není žádný středoškolák, který by mě opřel o svoje sportovní auto; je mu přes třicet, vypadá jako sexuální bůh a sedí v baru v zatraceným New York City.

Zadívám se na svoje šaty a musím se ušklíbnout. Najednou mi ze všeho nejvíc připomínají družičkovské šaty Molly Ringwaldové ve filmu Šestnáct svíček. Možná je na čase, abych přece jen obměnila svůj šatník.

Na oplátku mu rovněž věnuju lehký úsměv a považuju to ze své strany za monumentální výkon, vzhledem k tomu, že si momentálně nevybavuju ani svoje vlastní jméno. Zvedne ke svým rtům skleničku s jantarovou tekutinou. Zatímco pije, nespouští ze mě oči. Zřejmě to bude zkušený svůdník.

Olízne si rty a tohle nenápadné gesto spolu s jeho odzbrojujícím úsměvem vyvolá okamžitou reakci mého těla. Moje bradavky se vztyčí, jako by se snažily propíchnout tenkou látku šatů. Ještě nikdy se totiž nesetkaly s takovým mužem, vlastně ani s žádným jiným mužem, protože kluci ze střední se nepočítají. Tento muž vypadá nebezpečně a pro mě je vlastně docela starý. Možná…

„Promiňte, slečno. Už jste se rozhodla, co si objednáte?“

Jeffrey stojí přede mnou s tužkou v ruce a blokuje mi výhled na atraktivního muže u baru, ze kterého jsem jako v rauši.

„Aha, no jo, něco si objednám,“ začnu drmolit, zatímco Jeffrey čeká na moje rozhodnutí.

„Předpokládám, že jste sem přišla na večeři, anebo možná ještě na někoho čekáte?“ Tázavě pozvedne obočí.

„Omlouvám se,“ vyhrknu a napřímím se na židli. „Dala bych si prosím čočkovou polévku.“

„A jaké si dáte hlavní jídlo?“ ptá se Jeffrey.

„Dám si jenom polévku.“ Uf. Nutně potřebuju najít nějaké místo, kde se budu moct najíst za méně než padesát dolarů.

„Ještě jedno prosecco?“ zeptá se, ale já rozhodně nepotřebuju žádný další alkohol, protože už teď se mi točí hlava. A kromě toho, zítra ráno musím vyrazit na pochůzky a hledat si práci, takže v žádném případě nemám zájem o kocovinu.

„Už ne, díky. Jenom vodu.“

Jeffrey mlčky přikývne, zasune jídelní lístek pod paži a přejde do zadní části přeplněné restaurace.

Nedokážu odolat, abych se znovu nepodívala na toho úžasného muže u baru. Pořád ještě sedí natočený směrem ke mně. Nyní se zaměřil na svůj telefon, něco na něm vyťukává svými dlouhými hbitými prsty. Maggie má takovou šílenou teorii. Tvrdí, že mužův penis je zhruba dvojnásobně větší než jeho palec. Pokud je to pravda, tento muž by musel být opravdu mimořádně obdařený.

Na bradě má slušné několikadenní strniště, nedá se však říct, že by to byl přímo plnovous. Dle mého názoru by to znamenalo doslova zločin proti přírodě i lidem kolem nechat zarůst tak krásně ostře řezanou bradu, jako je ta jeho.

Po několika minutách odloží telefon na bar. S lehkým úsměvem pozvedne skleničku k přípitku… mým směrem. Nemůžu uvěřit, že se pořád ještě dívá na mě. V jakém vesmíru jsem se to právě ocitla?

Zvedám svoji sklenku, abych naznačila přípitek, mých rtů se však žádná tekutina nedotkne. Odložím skleničku a zadívám se na ni. Je prázdná. On se tomu zasměje a já se k němu po chvíli přidám. Muž zvedne prst a gestem mi naznačí, abych chvíli počkala, načež se obrátí směrem k barmanovi.

Během rozhovoru ukáže na mě a barman přikývne, než se odvrátí. Pan Božský se na mě podívá a zvedne palec nahoru, takže mi nejspíš kupuje pití? Nemůžu uvěřit, že se to doopravdy děje. Musím hned zítra poděkovat Maggie za to, že na mě tolik naléhala, abych dnes večer nezůstávala v pokoji. Nikdy by mě nenapadlo, že splním i další bod z jejího seznamu. No tak dobře, vlastně jsem s ním technicky vzato ještě vůbec nemluvila, ale koupit někomu pití znamená v dospělácké terminologii randění nebo něco na způsob prvního pozdravu.

Pohyby rtů nehlasně naznačím poděkování a namotám si na prst uvolněný pramen vlasů – zlozvyk, který mám snad odjakživa a kvůli němuž vypadám dětinsky. Zastrčím ruce pod stůl, abych odolala pokušení udělat to znovu.

Zakření se a jen zlehka kývne, avšak ve způsobu, jakým se na mě dívá, je něco nesmírně sladkého. Uklidňuje mě to, i když mi srdce tluče jako o závod. Když se zvedne od baru a postaví se i s pitím v ruce, jeho oblek mu sedí na těle jako druhá kůže. Ani si nepotřebuje upravit kravatu.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

1.

2.