Natalia Sanmartin Fenollera

Procitnutí slečny Primové

Ukážka z elektronickej knihy

Brno 2014

El despertar de la señorita Prim

Natalia Sanmartin Fenollera

Copyright © Natalia Sanmartin Fenollera, 2012

Translation rights arranged by DOS PASSOS Agencia Literaria y Comunicación, S. L.

All rights reserved

Translation © Dora Poláková a Jana Novotná, 2014

Cover picture © Veronika Nehasilová

Czech edition © Host — vydavatelství, s. r. o., 2014 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-7491-398-3 (Formát PDF)

ISBN 978-80-7491-399-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-7491-400-3 (Formát MobiPocket)

Obsah

Příchod

I.

Muž z křesla

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

II.

Zima na ruské stepi

1.

2.

3.

4.

5.

6.

III.

Rozplétání klubek

1.

2.

3.

4.

5.

6.

Nursie

Ediční poznámka

Mým rodičům Miguelovi a Cuce

s láskou, vděčností a obdivem

Myslí si, že litují minulosti,

ve skutečnosti však touží po budoucnosti.

John Henry Newman

Příchod

Nikdo v celém San Ireneu de Arnois nenechal příchod slečny Primové bez komentáře. To odpoledne, kdy ji zahlédli kráčet obcí, byla jen další uchazečkou cestou na pohovor, ale lidé se tu vzájemně znali dost na to, aby věděli, že volné místo nebude mít dlouhého trvání. Mnozí si ještě pamatovali, co se před lety přihodilo při hledání učitelky do základní školy. Tenkrát dorazilo dokonce osm kandidátek, ale jen třem z nich umožnili ukázat, co v nich je. Nebylo to dáno nezájmem o vzdělání — v San Ireneu de Arnois byla úroveň vzdělání výtečná —, nýbrž přesvědčením, že širší výběr ve skutečnosti neznamená větší pravděpodobnost zvolit správně. Majitelka papírnictví, žena schopná zasvětit celé odpoledne dekorování jediného archu papíru, bez váhání označila možnost, že by se výběru učitelky věnovalo více času než jedno dopoledne, za výstřednost. Všichni s ní souhlasili. V místní komunitě utvářely své děti po intelektuální stránce samy rodiny, každá podle svého postavení, ctižádosti a možností. Školu tu považovali za jakýsi pomocný prvek — nežádoucí, avšak nezbytný —, o nějž se většina rodičů pouze opírala. Většina, ale ne všichni. Proč by tedy této záležitosti měli věnovat tolik času?

V očích návštěvníků vypadala obec San Ireneo de Arnois jako místo pevně zakotvené v minulosti. Prastaré domy z kamene, obklopené zahradami s bujícími růžemi, se pyšně tyčily podél hrstky ulic ústících na rušné náměstí. Tomu vládly malé lokály a obchůdky, v nichž se nakupovalo a prodávalo v rytmu zdravě tlukoucího srdce. Po okolí obce byly rozesety malé statky a dílny, které zásobovaly místní krámky. Bylo to nevelké společenství. Tvořila jej skupina pracovitých rolníků, řemeslníků, obchodníků a odborníků, úzký okruh vzdělanců žijících v ústraní a skromná mnišská komunita v opatství svatého Irenea. Jejich navzájem provázané životy vytvářely celý vesmír. Byly soukolím pohánějícím společenství malých vlastníků, hrdých na to, že jsou díky obchodu, řemeslné výrobě, službám a sousedské vzájemnosti soběstační. Asi měli pravdu ti, co tvrdili, že to tam vypadá jako na místě, které uvízlo v minulosti. A přitom ještě před pár lety by nikoho ani nenapadlo, že jednou tu příchozí bude vítat čilý, prosperující trh, jako tomu bylo nyní.

K čemuže to vlastně v mezidobí došlo? Kdyby se slečna Primová cestou do nového zaměstnání zeptala majitelky papírnictví, dozvěděla by se, že záhadný blahobyt je výsledkem houževnatosti jednoho mladého muže a moudrosti jednoho starého mnicha. Jelikož si však rychle kráčející slečna Primová půvabného obchůdku nevšimla, majitelka jí ani nemohla s pýchou prozradit, že San Ireneo de Arnois je ve skutečnosti vzkvétající kolonií lidí, kteří v touze po prostém venkovském životě opustili moderní svět.

I.

Muž z křesla

1.

Slečna Primová prošla zrezivělou zahradní brankou právě ve chvíli, kdy se malý Septimus protahoval po odpoledním spánku, dvě jedenáctileté nožky strčil do bačkor pro čtrnáctiletého a přistoupil k oknu svého pokoje. Hoch na ni zvědavě hleděl. Na první pohled nevypadala nervózně, dokonce ani ustrašeně. Nebylo na ní ani nic hrozivého jako v případě jejího předchůdce, který se tvářil, jako by přesně věděl, o jakou knihu požádá ten, kdo se vůbec odváží nějakou chtít.

„Možná se nám bude líbit,“ pomyslel si chlapec v duchu a oběma rukama si protřel oči. Pak odstoupil od okna, rychle si zapnul kabátek a seběhl po schodech, aby jí otevřel.

Slečna Primová, právě míjející záhony modrých hortenzií, vstoupila do nového dne přesvědčená, že nastala chvíle, na kterou čekala celý život. O podobné příležitosti snila léta. Vykreslovala si ji, představovala a promýšlela do nejmenších podrobností. Nicméně to ráno, kdy procházela zahradou, si Prudencie Primová musela přiznat, že její srdce netluče rychleji a že ani to nejmenší pohnutí nenaznačuje, že onen velký den právě nastal.

Budou si ji zvědavě prohlížet, to věděla. Lidé se na ni právě tak obvykle dívají, toho si byla dobře vědoma. A věděla také, že se v ničem nepodobá těm, kteří ji takto nikoliv právě přátelsky zkoumají. Ne každý si dokáže připustit, že se stal obětí osudového historického omylu, opakovala si hrdě pro sebe. Ne všichni žijí tak jako ona s trvalým pocitem, že se narodili v nesprávný čas na nesprávném místě. A ještě méně je těch, kteří si stejně jako ona uvědomují, že to vypadá, jako by se vše obdivuhodné, nádherné a vznešené beze stopy vytrácelo. Svět, stěžovala si Prudencie Primová, ztratil veškerý cit pro harmonii, rovnováhu a krásu. Ovšem ne všichni tu pravdu vidí, ne všichni cítí v nitru nezlomné odhodlání tomu vzdorovat.

A bylo to právě toto přesvědčení, které vedlo slečnu Primovou tři dny předtím, než procházela cestičkou mezi hortenziemi, aby odpověděla na krátký inzerát v novinách:

Hledá se ženská duše naprosto nepodrobená světem. Schopná vykonávat práci knihovnice pro kavalíra a jeho knihy a žít se psy a s dětmi. Lépe bez jiných pracovních zkušeností. Žádáme, aby se nehlásily uchazečky s absolvovaným vysokoškolským či postgraduálním studiem.

Uvedenému profilu odpovídala slečna Primová jen zčásti. Svět si ji nepodrobil, to bylo zřejmé. Stejně nezpochybnitelná byla její schopnost pracovat jako knihovnice pro kavalíra a jeho knihy. Postrádala však zkušenosti v zacházení s dětmi a se psy, a tím spíše v soužití s nimi. Ale měla-li být upřímná, největší starost jí dělal zákaz pro „uchazečky s absolvovaným vysokoškolským a postgraduálním studiem“, jemuž nevyhovovala.

Slečna Primová považovala samu sebe za ženu s hromadou titulů. Vystudovala mezinárodní vztahy, politologii, antropologii, byla doktorkou v oboru sociologie, odbornicí na knihovnictví a středověké ruské umění. Lidé, kteří ji znali, četli její neuvěřitelný životopis s údivem, tím spíše, že pracovala jako obyčejná úřednice bez viditelných ambicí. Jim podobní nechápou, říkávala si s nelibostí, nechápou ideu znamenitosti. Jak by také mohli ve světě, kde už nic neznamená to, co by znamenat mělo?

„Vy jste jeho nová knihovnice?“

Uchazečka překvapeně sklonila hlavu. Pod stříškou, která chránila zřejmě hlavní vchod do domu, se střetla s pohledem hocha se světlými vlasy a zakaboněným výrazem.

„Tak jste, nebo ne?“ naléhal chlapec.

„Myslím, že je ještě brzy na to, abych si tak říkala,“ odpověděla slečna Primová. „Přišla jsem na inzerát tvého otce.“

„Není to žádný otec,“ řeklo dítě pouze, otočilo se a spěchalo dovnitř.

Slečna Primová hleděla zmateně na práh domu. Byla si naprosto jistá, že se inzerát výslovně zmiňoval o kavalírovi s dětmi. Kavalíři samozřejmě nemusejí mít děti, několik takových už za svůj život poznala, jenže když v jedné větě stojí zároveň slova kavalír a děti, co jiného by si člověk měl představovat?

V ten okamžik zvedla oči a poprvé se na dům zadívala. Zahradou prošla tak zadumaná, že si jej zatím příliš nevšímala. Byla to stará budova s vybledlou červenou fasádou, s mnoha běžnými a několika velkými francouzskými okny vedoucími do zahrady. Těžkopádná oprýskaná stavba se zdmi zbrázděnými štěrbinami a prasklinami pokrytá pnoucími růžemi, které snad nikdy nepoznaly zahradníkovu ruku. Přední vchod, tvořený čtyřmi starobylými sloupy, z nichž visela obrovská vistárie, byl velkolepý, avšak zdevastovaný.

„V zimě tam musí být mrazivo,“ zašeptala.

Podívala se na hodinky; bylo již pozdní odpoledne. Všechna okna byla otevřená dokořán a čerstvý zářijový vítr rozmarně povlával záclonami, bílými a jemnými jako závoj. Připomíná loď, pomyslela si, starou loď uvízlou na mělčině. Lehkým krokem přistoupila k nejbližšímu z francouzských oken, aby našla nějakého plnoletého hostitele.

V okamžiku, kdy slečna Primová stanula u okna, zahlédla rozlehlou, neuspořádanou místnost plnou knih a dětí. Knih bylo víc než dětí, mnohem víc, ale z nějakého důvodu se zdálo, že síly jsou vyrovnané. Uchazečka napočítala třicet paží, třicet nohou a patnáct hlav. Jejich majitelé byli roztroušeni po koberci, polehávali na starých pohovkách, choulili se v popraskaných kožených lenoškách. Dále si všimla dvou obrovitých psů rozvalených po stranách křesla stojícího čelem ke krbu, zády k oknu. Chlapec, který ji uvítal u vchodu, ležel na koberci a svědomitě se skláněl nad sešitem. Ostatní tu a tam zvedli hlavu, aby odpověděli hlasu, který jako by vycházel přímo z křesla u krbu.

„Tak se do toho dáme,“ prohlásil muž v křesle.

„Dáš nám nějakou nápovědu?“ zeptalo se jedno z dětí.

Mužský hlas místo odpovědi zarecitoval:

Ultima Cumaei venit iam carminis aetas;

magnus ab integro saeclorum nascitur ordo:

iam redit et Virgo, redeunt Saturnia regna

iam nova progenies caelo demittitur alto.

„Takže?“ zeptal se, když skončil.

Děti mlčely.

„Mohl by to být Horácius?“ zeptalo se jedno z nich nesměle.

„Mohl by to být Horácius,“ odpověděl muž, „ale není. Zkuste to znovu. Kdo si to troufne přeložit?“

Uchazečka o místo knihovnice, která scénu pozorovala přikrčená za tlustými závěsy lemujícími okno z obou stran, si pomyslela, že tentokrát už přehání. Děti jí připadaly příliš malé na to, aby dílo poznaly z jediného citátu, navíc latinského. Slečna Primová sice četla Vergilia ráda, tuto hru nicméně neschvalovala, ani v nejmenším ji neschvalovala.

„Trochu vám pomůžu,“ pokračoval hlas z křesla. „Verše byly věnovány jednomu římskému politikovi z počátků císařství. Politikovi, který se stal přítelem velkých básníků, jimž jsme se tu už věnovali, například Horácia. Jeden z nich mu tyto verše dedikoval jako dík za zprostředkování brundisijské smlouvy, která — jak víte, nebo byste měly vědět — ukončila střet mezi Antoniem a Oktaviánem.“

Muž zmlkl a tázavě pohlédl na děti, nebo si to tak slečna Primová alespoň představovala ze svého úkrytu; odpověď však neobdržel. Pouze jeden pes, jako by chtěl ukázat, že se o onu dějinnou událost zajímá, pomalu a líně vstal, přistoupil ke krbu a znovu se natáhl na koberec.

„To všechno, úplně všechno jsme probírali na jaře,“ postěžoval si muž.

Děti, aniž zvedly hlavy, zamyšleně okusovaly tužky, bezstarostně kývaly nohama a tváře si opíraly o dlaně.

„Jste smečka nevědomé zvěře,“ naléhal rozčilený hlas, „co se to s vámi hrome dneska děje?“

Slečna Primová cítila, jak jí do tváře stoupá horkost. Neměla žádné zkušenosti s dětmi, to je pravda, byla však mistryní v umění zvaném jemnocit. Slečna Primová byla pevně přesvědčená, že právě jemnocit je onou silou pohánějící vesmír. Kde se ho nedostávalo — to věděla z vlastní zkušenosti —, stával se svět temným a ponurým. Byla pobouřená zhlédnutou scénou, a protože jí v úkrytu začaly tuhnout údy, pokusila se opatrně pohnout, avšak nečekané psí zavrčení jí v tom zabránilo.

„Dobrá,“ pronesl muž mírněji. „Zkusíme něco snazšího.“

„Od stejného autora?“ zeptala se jedna holčička.

„Přesně tak. Připraveni? Zarecituji vám jen půl verše:

…facilis descensus Averno…“

Náhlá vlna zvednutých rukou a hlasitých vítězoslavných výkřiků byla jasným důkazem toho, že tentokrát žáci odpověď znají.

„Vergilius!“ pronikavě křičeli sborem. „Je to Aeneis!“

„Ano, správně,“ spokojeně se zasmál muž. „A předtím jsem vám recitoval z eklog, a sice čtvrtou eklogu. Takže onen římský státník, přítel Vergilia a Horácia, je…“

Dříve než mohlo některé z dětí odpovědět, zazněl zpoza závěsů jasný, melodický hlas slečny Primové a zaplnil celou místnost.

„Přirozeně Gaius Asinius Pollio.“

Patnáct dětských hlav se svorně otočilo k oknu. Překvapená svou odvahou couvla uchazečka o krok dozadu. Pouze vědomí vlastní důstojnosti a vážnosti chvíle jí zabránilo v útěku.

„Je mi velice líto, že jsem se uvedla tímto způsobem,“ řekla a pomalu kráčela do středu pokoje. „Vím, že jsem měla zaklepat, ale chlapec, který mi otevřel, mě nechal stát u vchodu. Napadlo mě, že půjdu k oknu, a pak jsem vás zaslechla mluvit o Vergiliovi a Polliovi. Omlouvám se, velmi se omlouvám, pane.“

„To vy se ucházíte o místo knihovnice?“

Muž vstal a otázku jí položil zdvořilým hlasem, jako by si ani neuvědomoval, že do jeho salonu právě vstoupila oknem neznámá žena. Je to kavalír, pomyslela si obdivně slečna Primová, skutečný kavalír. Možná ho soudila předčasně, možná že byla nadmíru troufalá.

„Ano, pane. Telefonovala jsem dnes ráno. Přišla jsem na inzerát.“

Muž z křesla ji chvíli pozoroval, dost dlouho na to, aby si uvědomil, že žena stojící před ním je na dané místo příliš mladá.

„Máte s sebou životopis, slečno…?“

„Primová, slečna Prudencie Primová,“ odpověděla.

A okamžitě dodala omluvně:

„Vím, že to není běžné jméno.“

„Řekl bych, že je to jméno s charakterem. Pokud vám to ale nevadí, podíváme se nejdříve na váš životopis. Máte ho tady?“

„V inzerátu se psalo, že kandidátka nemá mít vysokoškolské vzdělání, takže jsem si myslela, že ho po mně nebudete chtít.“

„Chápu to tedy tak, že nemáte univerzitní tituly. Myslím tím žádná vyšší studia krom jistých znalostí knihovnictví, je to tak?“

Slečna Primová mlčela. Z nějakého jí neznámého důvodu se rozhovor ubíral jinými cestami, než si představovala.

„Ve skutečnosti nějaké tituly mám,“ přiznala po odmlce. „Několik… vlastně docela dost.“

„Dost?“ Hlas muže z křesla poněkud ztvrdl. „Slečno Primová, zdá se mi, že inzerát hovořil jasně.“

„To ano, hovořil,“ odvětila rychle, „samozřejmě že ano. Ale dovolte mi vysvětlit, že z akademického hlediska nejsem konvenční člověk. Nikdy jsem své tituly profesně nevyužívala, nikde je neuvádím, nikdy o nich nemluvím a samozřejmě,“ udělala krátkou přestávku, aby se nadechla, „si můžete být jist, že nijak neovlivní mou práci.“

Když domluvila, všimla si, že ji děti i psi již nějakou chvíli v tichosti pozorují. Vzpomněla si, co jí o muži, s nímž nyní hovořila, sdělil chlapec u vchodu. Je možné, že z celé té armády dětí není ani jedno jediné jeho vlastní?

„Prozraďte mi,“ naléhal muž, „o jakých titulech tu vlastně mluvíme? A o kolika?“

Uchazečka polkla a uvažovala, jak ožehavé otázce čelit co nejlépe.

„Poskytnete-li mi, pane, list papíru, krátce vám to nastíním.“

„Že mi to krátce nastíníte?“ zvolal ohromeně. „Copak jste přišla o rozum? Proč se osoba, jejíž tituly vyžadují krátký nástin, uchází o místo, které tituly vylučuje?“

Než slečna Primová odpověděla, na okamžik zaváhala. Přirozeně chtěla říct pravdu, musela říct pravdu, cítila naléhavou potřebu vyslovit ji, současně si však uvědomovala, že jestli to udělá, místo nezíská. Nemohla jen tak přiznat, že se jí při čtení inzerátu rozbušilo srdce. Nesměla vysvětlovat, že se jí zrychlil puls, zatmělo se jí před očima, že v těch několika řádcích vytušila náhlý úsvit. Na druhé straně však bylo vyloučeno lhát. I kdyby chtěla, a to ona v žádném případě nechtěla, byla tady ta zapeklitá věc s červenáním nosu. Slečna Primová totiž vlastnila nos vybavený nesmírnou mravní citlivostí. Nerudla při lichotkách, ani když na ni křičeli, nikdy necouvla před jakoukoliv opovážlivostí, a dokonce ani před urážkou. Ale pokud šlo o lež, před lží neměla obrany. Bezděčná nepřesnost, pouhopouhé přehánění, nevinný klam stačily, aby její nos zazářil jako plamen.

„Takže?“ naléhal muž z křesla.

„Hledám útočiště,“ prohlásila nečekaně.

„Útočiště? Chcete říct místo pro život?“ Muž si znepokojeně prohlížel vlastní střevíce. „Slečno Primová, již předem vás prosím, abyste mi odpustila to, co vám teď řeknu. Položím vám delikátní otázku a je pro mne nesnadné ji vyslovit, ale musím to udělat. Ocitla jste se v nesnázích? Jde o nějaké nedorozumění? Nemilou událost? Nebo snad problémy se zákonem?“

Slečna Primová, již rodina vychovávala v úctě před všemi občanskými ctnostmi, reagovala na obvinění s nenadálou prudkostí a upřímností.

„V žádném případě, pane, samozřejmě že ne! Jsem čestný člověk, platím daně, dopravní pokuty, posílám drobné dary na dobročinnost. Nikdy jsem se nedopustila zločinu ani vážného přestupku. Životopis můj i mé rodiny je bez poskvrny. Chcete-li si to ověřit…“

„To není třeba, slečno Primová,“ odpověděl muž z křesla, vyvedený z míry. „Dovolte, abych se vám omluvil, je zřejmé, že jsem si vaše slova špatně vyložil.“

Uchazečka, která byla ještě před malou chvílí dokonale vyrovnaná, vypadala nyní rozrušeně. Děti na ni mlčky hleděly.

„Nechápu, jak vás vůbec mohlo něco takového napadnout,“ naříkala.

„Promiňte mi, prosím,“ znovu naléhal muž. „Jak jen se vám za svoji hrubost mohu omluvit?“

„Můžeme ji zaměstnat,“ ozval se nečekaně z hlubin koberce hlas rozcuchaného chlapce od vchodu. „Vždycky tvrdíš, že musíme jednat tak, jak se po právu jednat má. Vždycky to říkáš.“

Muž z křesla chvíli vypadal zmateně. Potom se na hocha usmál, jemně přikývl a se zkroušeným výrazem k uchazečce přistoupil.

„Slečno Primová, domnívám se, že žena, která dokáže čelit urážce, jaké jsem se právě dopustil já, aniž by se otočila a odešla, si zaslouží mou plnou důvěru při plnění jakéhokoliv svěřeného úkolu. Budete tak laskava a přijmete nabízené místo?“

Uchazečka otevřela ústa, aby odmítla, avšak náhle ji zasáhlo prchavé vidění. Představila si dlouhé, ponuré dny v kanceláři, v duchu slyšela únavné rozhovory o sportu, vzpomněla si na úsměšky a pomlouvačné pohledy, z paměti se jí vynořily polohlasem pronášené neomalenosti. Pak se vzpamatovala a rozhodla se. Koneckonců je kavalír. A kdo by nechtěl pracovat pro kavalíra?

„Kdy začneme, pane?“ A aniž by počkala na odpověď, otočila se a vyšla francouzským oknem ven pro svá zavazadla.

2.

Po příchodu do pokoje, který měl být v příštích měsících její ložnicí, se slečna Primová posadila na lůžko a pozorovala velká okna vedoucí na terasu. V místnosti nebylo mnoho nábytku, ale všechno bylo přesně takové, jaké to být má. Pohovka pokrytá starým modrým damaškem, velké benátské zrcadlo, železný georgiánský krb, akvamarínově natřená skříň a dva starožitné koberce od Wiltona. Příliš mnoho přepychu pro pouhou knihovnici, pomyslela si. Ačkoli „přepych“ nebyl ten pravý výraz. Všechno bylo používané, opravované, opotřebované. Ze všeho sálala minulost. „Právě tohle bylo před sto lety považováno za pohodlí,“ povzdechla si slečna Primová a začala vybalovat.

Ozvalo se zapraskání, a tak zvedla oči a spatřila malý obrázek opřený o krb. Dětská ruka namalovala na tabulku tři postavy. Kresba není špatná, na dítě je dokonce výtečná, říkala si slečna Primová a s potěšením pozorovala tahy štětcem malého umělce.

„Je to Rublevova Nejsvětější Trojice,“ ozval se jí za zády již známý dětský hlas.

„Vím to a děkuji ti, mladý muži. Mimochodem, neměli byste zaklepat, než vejdete?“ poznamenala, když si všimla, že hoch nepřišel sám.

„Ale dveře byly otevřené, viďte?“ otázal se chlapec tří dětí postávajících za ním a ty přikývly. „Tohle je moje sestra Téseris, je jí deset. Dekovi je devět a Eksi je nejmladší, je jí jenom sedm a půl. Já se jmenuju Septimus. Ale nejsou to naše skutečná jména,“ vysvětloval důvěrně.

Slečna Primová si čtyři sourozence pozorně prohlížela a překvapilo ji, jak jsou rozdílní. Ačkoli malý Deka měl stejně světlé a rozcuchané vlasy jako jeho starší bratr, rošťácké a současně dokonale nevinné vzezření jeho tvářičky nemělo nic společného s přemýšlivým výrazem hocha, který ji přivítal u vchodu. Ani u dívenek nebylo na první pohled patrné, že jsou sestry. Krása jedné byla klidná a jemná, půvab druhé spočíval v její živosti.

Téseris najednou něco pošeptala staršímu bratrovi a pak se zeptala tichým, tenkým hláskem:

„Slečno Primová, myslíte si, že je možné projít zrcadlem?“

Knihovnice na ni zmateně pohlédla, brzy si však uvědomila, co tím chce holčička říct.

„Pamatuju si, že mi otec ten příběh čítával před spaním,“ odpověděla s úsměvem.

Maličká pohlédla úkosem na bratra.

„Říkal jsem ti, že to nepochopí,“ prohlásil hoch sebevědomě.

Místo odpovědi otevřela slečna Primová další kufr, vytáhla z něj nefritově zelené kimono a nedbale je pověsila do skříně. Takže tohle znamená soužití s dětmi, pomyslela si mírně dotčená. Právě o tom a o ničem jiném se zmiňoval inzerát. Nešlo o nezbednosti, sladkosti či pohádky; byly to — kdo by to byl řekl — záhady a hádanky.

„Líbí se vám Rublevova ikona?“ vyzvídal chlapec a okukoval knížky, které měla v kufru.

„Moc,“ sdělila knihovnice vážně, zatímco si ukládala oblečení. „Je to znamenité dílo.“

Když to malá Téseris slyšela, zvedla hlavu.

„Ikony nejsou díla, slečno Primová, ikony jsou okna.“

Knihovnice přestala věšet šaty a chápavě na děvčátko pohlédla. Bylo zřejmé, že muž řídící tento dům to s dětmi přehání. Neexistoval důvod, proč by v deseti letech měly mít tyto absurdní znalosti o ikonách a oknech. Ne že by na tom bylo něco špatného, samozřejmě to nebylo špatné, ale nebylo to přirozené. Víly a princezny, draci a rytíři, Stevensonovy říkanky, jablkové koláče, to by podle ní měly znát děti jejich věku.

„Takže to ty jsi namalovala to okno?“ zeptala se s předstíraným nezájmem.

Dívenka přikývla.

„Dělala to zpaměti,“ dodal její bratr. „Viděla je před dvěma roky v Treťjakovské galerii, sedla si před ně a nechtěla se odtamtud hnout. Když jsme se vrátili domů, malovala to všude. Tahle okna najdete ve všech pokojích.“

„To není možné,“ suše odsekla slečna Primová. „Nikdo nenamaluje něco takového zpaměti. Tím méně v osmi letech, protože právě tolik bylo tehdy tvé sestře. Nemožné.“

„Ale vy jste u toho nebyla!“ namítl nečekaně prudce malý Deka. „Jak to můžete vědět?“

Místo odpovědi přistoupila knihovnice pomalým krokem k obrázku, otevřela svou kabelku a vytáhla z ní pravítko a kružítko. Ale bylo to tam, to nemohla popřít: osmiúhelníkové rozvržení, vnější a vnitřní kruh, tvar kalichu mezi postavami.

Koniec ukážky

Table of Contents

Příchod

I.

Muž z křesla

1.

2.