Katarína Šajbanová-Krajčovičová

Moja tantra

Ukážka z elektronickej knihy

Venované s láskou a vďakou Ma Deve Praname a Sw. Prem Agnimu za všetko, čo svojím snažením v Meditačnom centre Lažánky prinášajú ľuďom hľadajúcim pravdu a radosť zo života.

ISBN 978-80-89452-97-2

Bratislava október 2014

Copyright © Katarína Šajbanová-Krajčovičová 2014

I. India

,Nemala som sem ísť. Čo som vlastne čakala? Myslela som, že nič. Ale to by som nebola teraz sklamaná.

Nechápem to. Veď cestovanie po juhovýchodnej Ázii som milovala! Pomáhalo mi byť viac sama sebou. Bez pretvárky, bez súťaženia. Z tých ciest som sa vracala vždy plná energie a slnka.

Teraz je všetko inak. Davy ľudí, mnohí špinaví, otrhaní. Niektorí pokrivení chorobami. Ležia na ulici, dokonca aj deti. Pôsobia surovo, ba až divoko, keď sa predierajú v tlačenici. Predtým som videla veľa chudoby, chatrče namiesto domov. Preľudnený chaos ázijských miest, páchnuce odpadky, svorky vychudnutých dohryzených psov. Ale nikdy to nebolo takéto silné. Ešte nikdy som nepocítila takú vyčerpávajúcu úzkosť ako teraz.

Viem, vraví sa, že klasický Európan si na Indiu zvyká mesiac. Potom sa uvoľní a nechá ju do seba vojsť. Vraj je to neopísateľný zážitok. Ja to zrejme nestihnem. Zostaneme tu iba tri týždne.

Keby sme aspoň šli niekam na opustené miesto. A nie sem do veľkomesta, kde ma prenasledujú stovky smutných tmavých očí. Ten zvláštny pohľad. Vedia, že sú najspodnejšou kastou, že s tým nič neurobia. Ja však nevyznávam ich náboženstvo, neviem to brať ako súčasť života.

Chodím pomedzi nich s hlavou sklonenou, snažiac sa necítiť výpary fekálií, neodpovedať na otázky, nevidieť deti so špinavými zmotanými vlasmi. Vraj ony nie sú smutné. Možno. Ale ja som. Ponáram sa stále hlbšie a hlbšie do seba, cítim, ako mi z tela odchádza posledná šťava.

Ani neviem, ako India vyzerá. Nevnímam krajinu, historické stavby, chrámy, svätyne. Len tie oči. Veľké tmavé oči. Neusmievajú sa ani neprosíkajú. Sú akési hlboké a pokojné. A to ma mätie.

Prečo?! Toto nie som ja! Zamkla som sa na štyri zámky a neviem otvoriť. Ja predsa milujem ľudí! Fascinujú ma cudzie národy, ich život, odlišné ponímanie zdanlivo rovnakej reality.

Prečo som taká boľavá? Toto je to, po čo som si do Indie prišla? Každý tu vraj nájde, čo hľadal. Do iných krajín sa chodí objavovať svet, zatiaľ čo v Indii človek objaví svet v sebe.

A možno som voči sebe len prísna. Existujú predsa aj iné objektívne okolnosti. Predtým som vždy cestovala sama, na vlastnú päsť. Len ja a môj batoh. Mala som čas vstrebávať nové zážitky, v tichosti, osamote. Nemusela som sa konfrontovať s nejakými zúfalcami. Presnejšie s dvadsiatimi tromi zúfalcami, čo si zaplatili spoločný meditačný zájazd do Indie. Sám osebe je každý z nich normálny, ale dohromady je to ťažoba. Zbláznim sa! Potrebujem stretnúť niekoho, kto nerieši svoje vnútro...‘

Teo spozornel. Začul nejaké kroky. Rýchlo zasunul obal s papiermi späť do bočného vrecka batoha. Nemusel byť nervózny, alibi mal pripravené. Priniesol predsa Jolane tabletky.

Kroky sa opäť vzďaľovali po chodbe, niekto len prešiel popri dverách. No Teo už nenašiel odvahu čítať ďalej. Predsa len to nie je celkom správne. Trochu ho štvalo, že neodolal, no nedalo sa. Celý predchádzajúci večer sedela Jolana v kúte terasy a horlivo písala. Sliepňala sa pod mihotajúcou neónkou snáď dve hodiny, vyzerala totálne ponorená do seba. Musel vedieť, o čom píše.

Aké smiešne.

Pozná ju ako svoju dlaň, možno až priveľmi. Radšej by ju vnímal ako kolegyňu z práce, ktorú ráno nevidí vo vyťahanom pyžame, bez mejkapu a s mastnými vlasmi. Ktorú by nemal prečítanú až na samé dno: kedy sa afektovane zasmeje, hoci je nervózna, kedy náruživo gestikuluje rukami, hoci má slabé argumenty. Tak prečo chcel vedieť ešte viac? Veď predtým ju mal radšej. Keď na výške patrili do jednej partie, musel uznať, že mu bola najbližšia zo všetkých. A hoci mal nejaké vzťahy so ženami, to, čo povedal Jolane, by nepovedal ani svojmu psychológovi.

Bol to asi omyl, začať spolu bývať. Muselo byť jasné, že si dvaja dospelí, slobodní ľudia pôjdu po čase na nervy, ak spolu nechodia. Jolana síce o tom nikdy nehovorila, no určite mala podobné pocity. Teo si tým bol takmer istý. Možno práve preto si potreboval tie zápisky prečítať. Mohlo mu napadnúť, že bude písať o Indii, a nie o nich dvoch.

Ale už aj tá krátka ukážka z denníka Tea uspokojila. Opäť sa mu potvrdil jeho odhad Jolaninho správania. Ani v najmenšom nedávala najavo, že má nejaké problémy. Cez deň veselo prelietala sem a tam, s každým sa bavila, milo sa usmievala. Akurát večer sa utiahla do ústrania, ale s perom v ruke. Takže odôvodnene.

No jasné. Teo by dal krk, že aj teraz sa so svojimi kamoškami venuje meditačnej technike v hornej miestnosti. Najskôr si spolu precvičia ásany mohendžodára a potom sa budú objímať a bozkávať. Je to predsa magické! A ozdravné! Lektorka Monika to študovala v Indii! A čo?! Hocikto dnes tvrdí, že ho v indickom ašrame učili slávni indickí majstri s nezopakovateľnými menami. Prezradili mu recept na šťastný život a on si na tom založil živnosť. Všetci ho začnú napodobňovať, aby boli šťastnejší. Po stavte sa sem. Ideme meditovať. Pätnásť minút budete chaoticky dýchať nosom, pätnásť minút kričať a dupať. Potom budete pätnásť minút skákať s rukami nad hlavou a pätnásť minút stáť v tichosti. Volá sa to Oshova meditácia a pomáha ľuďom zbaviť sa bolestí uložených hlboko v podvedomí. Fajn. Teo bol však presvedčený, že by mal rovnaké pocity, keby mu kázali stáť pätnásť minút na hlave. Čiže žiadne. Nič sa nezmení, nič sa neudeje. Akurát sa celý čas bude obviňovať, že sa nedokáže hodinu zaujímať o svoje vnútro ani sa dať unášať.

Prečo, dočerta, všetci naokolo vyzerajú, že to dokážu?!

Že ich to dokonca baví a sú potom spokojnejší?!

V katarzii zavýjajú ako divé zvery, tlčú do steny, a hoci mal Teo šatkou previazané oči, aj tak si bol istý, že všetci idú na dvesto percent. Ale do akej miery ide iba o sugesciu? Či práve o ňu tu ide?

Teo sa snažil nepodceňovať techniky len preto, že sa nezakladali na hmatateľných racionálnych argumentoch, na aké bol doteraz v živote zvyknutý. Vedel, že z nejakého dôvodu sa západná civilizácia enormne zaujíma o východné meditácie. Vrátane uznávaných psychiatrov, psychológov a terapeutov. Snažil sa uznať ich, no z nejakého nevysvetliteľného dôvodu sa bránil. Ani netušil čomu. Vedel, že je akosi prirodzenejšie byť sám so sebou, než sa neustále zameriavať na vonkajší svet. No čosi v ňom ho nechcelo pustiť do trinástej komnaty. Radšej sa uchyľoval k oportunizmu a k cynizmu.

Lenže pri každej pochybnosti či kritike, ktoré skrsli v jeho hlave, sa Teo cítil ešte horšie. Bol to začarovaný kruh. Vďačne by sa dal z neho niekým vyviesť, keby ten dotyčný vedel, ako naňho. Niekto, kto by prekukol jeho sarkazmus obrannej pozície.

Zdola zaznel krik. Teo vybehol z izby a ponáhľal sa dole schodmi k dverám. Dlaždice príjemne chladili, na rozdiel od páľavy vonku.

„Bože, vďaka, nedali sa mi otvoriť.“

Skoro ju nespoznal. Ingrid bola zahalená v sárí, len oči jej vykúkali. Teo sa pokúsil o chápavý úsmev, no Ingrid bola teraz posledná, koho chcel stretnúť. Kde vlastne bola? Veď je tri dni zákaz vychádzok a ženy majú hore tie svoje „vesmírne praktiky“.

Ingrid sa rebelantsky zasmiala, akoby uhádla jeho myšlienky, a utekala hore. Ďalšia afektovaná hipisáčka. Táto si zaumienila, že bude hrať „večne vysmiatu“ a „život prijímajúcu“. Ešte boli len v lietadle a už sa okato nadchýnala v snahe pôsobiť ako bezstarostné dieťa. Pritom jej ťahá na päťdesiatku.

Teo sa na chvíľu vyklonil z dverí. Aj keby nemali ten nezmyselný zákaz vychádzania, i tak by ho von nik nedostal. Vrelý vzduch sa nad prašnou cestou triasol ako huspenina. Naokolo polozrúcané domy s vyvesenou bielizňou a rozhádzanými odpadkami. Psy polihujúce v tieni vyzerali ako mŕtvoly. Len jedna vychudnutá krava sa tackala hrboľatým chodníkom. Úbohé zviera. Iste nestojí o to, aby bola posvätná, radšej keby ju niekto nakŕmil a podojil. A nie sa len poklonil, keď si uľaví pred jeho domom.

V Navalgare, malom provinčnom mestečku päť hodín cesty severozápadne od Dillí, sa začínalo v novembri zimné obdobie sucha. Cez deň sa teploty vyšplhali k tridsiatke a v noci klesli aj o dvadsať stupňov. Pre sucho sa veľmi ťažko dýchalo. Tea pálili pľúca. Navyše sa vzduch miešal s víriacim prachom nad udupanou cestou a s odporným zápachom výkalov z nefungujúcej kanalizácie.

Teo si vybavil Jolanine slová. Trochu chabý pokus o literárny počin, no i tak mu hovorila z duše. Ani on si nestíhal všímať Indiu, lebo sa vyhýbal očnému kontaktu. Všetci by najradšej bielych len obchytkávali a snažili sa z nich dostať peniaze. Tea však najviac prekvapilo, že Jolana svojich druhov z meditačného centra označila za zúfalcov. Bola predsa taká nadšená! Chodila do Lažánok každú chvíľu, aby sa dala dohromady. Stretávala tam samé spriaznené duše a teraz ich nazýva zúfalcami?

Vždy ju podozrieval z pokrytectva. Tvári sa ako všeobjímajúca bohyňa lásky, a pritom jej ide predovšetkým o to, aby bola niečím zaujímavá. Tie tisíckrát omieľané duchovné historky, ktorými bavila návštevy! Vždy pritom nahodila zasvätený výraz a opisovala užasnutému publiku, čo zažila pri precvičovaní ženskej tantry. Jej tvár mu vtedy pripomínala chvastajúcich sa kolegov, ktorí sa predháňajú v adrenalínových výkonoch.

Aký je medzi nimi rozdiel?

Že Jolanin zážitok je – podľa nej – duchovnejší a nekomerčnejší?

„Kto si berie podlahu?“

„Ja!“ vykríkol Teo odo dverí smerom k sprchám. Bol rád, že to stihol ako prvý.

„Dofrasa! Ja som chcel podlahu!“ ozval sa dunivý hlas. „Už druhý deň na mňa vychádzajú záchody, to je bohová spravodlivosť!“

„No dobre, Majuško, tak bež k zemiakom, ja si dnes beriem tie tvoje hajzle,“ Peter sa veľkodušne usmial, no bol trochu otrávený. Nestrácal však náladu. On nikdy nestrácal náladu. Možno preto bol jedným z mála ľudí, ktorých prítomnosť Teovi neprekážala. Dokonca mu odpustil aj to správanie večného víťaza. Hlavne, že sa s ním dá normálne baviť.

„Ako keby si, Majko, nevedel, že domáci už všetko umyli, že ide iba o uzemnenie.“

„Kto mi nahovorí, že práve mne drhnutie obsratej misy pomôže byť viac nohami na zemi?! Stačí vyjsť do záhrady a sadnúť si do trávy. Ja sa nepotrebujem uzemňovať ženskými prácami!“

„Počul som v slove ženské trochu pohŕdania?“

„Nie, nepočul, Peter. Povedal som to iba ako slovné spojenie,“ Majko hlučne odpochodoval do kuchyne. Vyzeral naštvane, že ho dostali na plytkej chybe. Jeho! Takého duchovného bojovníka! Tantre sa venuje roky, aj v Indii bol asi šiestykrát. Práve premýšľal, že sa stane lektorom mužskej tantry. Teo si dokázal len ťažko predstaviť, ako môže niekto ako Majko učiť druhých, čo sám neovláda. Dva metre do výšky a správanie päťročného decka. Ešte aj to meno, akým sa nechal oslovovať...

No nič. Ešteže Teo chytil dnes umývanie podláh. Z duše nenávidel tie debilné ženské práce. V podstate súhlasil s Majkom. Muži sa majú venovať inej fyzickej práci: športu, starostlivosti o dom, auto, záhradu. Ak upratujú, varia a prebaľujú deti, zoženštievajú a chýba im dravosť. Rovnako sa nechce od žien, aby kálali drevo.

Teo bol presvedčený, že by mu väčšina chlapov dala za pravdu, keby sa nehanbili odsúdenia. Všetkým by bolo lepšie, keby ženy samy pochopili, že pokorou a slabosťou z mužov urobia opäť silných bojovníkov. Mali by sa obetovať a začať ako prvé. Sú menej samoľúbe. Silní, sebavedomí bojovníci by ich za to nosili na rukách, starali sa o ne ako o svoje kvietočky. Jemné a zraniteľné kvietočky. Ony vari nevidia, že tým len získajú? Asi vidia, no nik ich neučil byť ženami. Automaticky sa berie, že žena je ženou len tým, že má odlišnú anatómiu od muža. V primitívnych rodových spoločnostiach, kde sa nehrajú na unisex, učia staršie ženy mladšie, ako sa dôstojne vyrovnať so svojou ženskou rolou. Nielen tým, že im prikážu hrať sa radšej s bábikami namiesto s kopijami a že si majú dávať pozor na nové šaty. V našej vyspelej spoločnosti hľadá svoju ženskú či mužskú rolu každý sám, systémom „pokus – omyl“.

Teo sa ešte raz zahľadel na vrelý vzduch nad prašnou cestou. Zase pocítil pálenie v pľúcach. Mal by rýchlo zavrieť vchodové dvere, aby sa medzi múrmi starého domu udržal chlad. Zrazu začul akýsi zvuk. Cez otvory v kamennom múre, ktorý oddeľoval susedný dvor, zahliadol ženu v sárí oranžovej farby. Zbierala suchú bielizeň. Hrkálky okolo členkov pri každom jej kroku jemne cinkotali. Pôsobilo to tak tajuplne, prívetivo, žensky. Ako všetko na indických ženách. Teo si uvedomil, že je až nespravodlivý. Exotické sa predsa vždy zdá príťažlivejšie. No i tak sa nedalo nevidieť, že ženy v Indii sú viac ženami a muži viac mužmi. Ženu v mužskom oblečení nevidno. Ak má nohavice, tak široké, splývajúce, ženské. Všetky ženy majú dlhé vlasy zahalené jemnou pokrývkou, ktorá je súčasťou vrchného odevu. Čo je však najviac odlišné od Európy, sú farby. Keď sa človek pozrie na ulicu, pripadá mu, že tam niekto vysypal kôš s kvetmi. Každé ženské sárí má inú farbu a všetky sú výrazné, veselé a živé. Spodný okraj šiat občas odkryje tenké členky omotané hrkálkou s ornamentmi z heny. Živôtiky im siahajú len pod prsia. Každá žena, bez ohľadu na vek a hmotnosť, má odhalené brucho, čo je u nás nepredstaviteľné.

Teo sa vyklonil z dverí ešte o trochu viac, aby zistil, či je tá cinkotajúca neznáma za plotom mladá, tie si prirodzene obzeral radšej. Mala tak tridsať. Zo zlatého krúžka na nosnej dierke jej visela retiazka upevnená druhým koncom na uchu. Zbadala ho. Trochu sa zľakla, no usmiala sa. Teo sa tiež pousmial a v pomykove zacúval dovnútra, zabuchnúc vchodové dvere.

Zhora sa ozvalo dupotanie, technika sa skončila. Dom bol zrazu plný ženského džavotu. Teo už v duchu videl tie lesné žienky Západu, čo sa tak neúspešne snažia podobať nežným domorodým stvoreniam. Hneď v prvý deň si nakúpili sárí a hrkálky, no tie im nepridali nádych emancipácie. Skutočne vyzerajú trochu ako chlapi. Lebo sa tak správajú. Sedia tak, stoja tak, chodia tak. Rozprávajú tak. Presadzujú sa silou svojich argumentov. A majú nesmierne vysoké nároky na mužov. Lebo sú dnes schopné ich plne nahradiť.

Kto má však nahradiť skutočné ženy? Alebo si ženy naozaj myslia, že stíhajú obe roly?

II. Klišé

„Teba chcem!“ prevalila sa na chrbát a stiahla si tričko. Na svoje roky mala dobrú postavu, aj jej pokožka dýchala sviežosťou. V Teovi trochu hrklo, keď zbadal jej čipkovanú podprsenku. Prečo za ním prišla? Veď ju neznáša!

„No čo je? Začni, nech nestrácame ani minútu!“ zavrela slastne oči a zhlboka sa nadýchla. Teo stisol pery. Zo sladkastej vône dymiacich tyčiniek sa mu robilo mdlo. Aj z tej hudby. Naokolo sa v prítmí miestnosti črtali polonahé postavy žien a mužov. Teo si namočil ruku do teplého oleja a trochu váhavo ju priložil Ingrid medzi prsia. Krúživým pohybom rozotieral olej po hladkej pokožke. Zavrel oči.

„Neulievaj sa. Trochu sa do toho vlož!“ Ingrid mu pritlačila ruku na svoju hrudnú kosť. Naladila sa na tempo jeho dychu, po chvíli sa už nadychovali a vydychovali súčasne. Teo silnejšie zažmúril oči, snažil sa nevšímať si ostatné dvojice. Jolana bola samozrejme s Igorom. Toľká pocta! Využila každú príležitosť nabažiť sa prítomnosti veľkého guru. A on jej nadšene masíroval srdcovú čakru a popritom aj tretie oko. Jolana dýchala ako o život, vlnila sa v rytme Igorovej ruky. Akoby sa milovali. Určite by jej rád pomasíroval aj iné veci, nechuťák mastný!

Teo stále nemohol uveriť, že kvôli takémuto človeku chodia do Lažánok davy ľudí. Vyzeral ako medveď. Obrovský chlap s veľkým bruchom. Vôbec nepôsobil príťažlivo, a už vôbec nie ako človek, ktorý žije zdravým životným štýlom. Navyše sa často správal egomaniacky a nebránil sa okato laškovať so ženami. Každú chvíľu sa s nejakou objímal, hladkal, umocňujúc celú scénu hurónskym smiechom. Teo bol presvedčený, že založením meditačného centra si tento – inak nepoužiteľný typ – zabezpečil prísun natešených žien rovno do postele. Na druhej strane obdivuhodné. Ktorá žena netúži po učiteľovi tantrického sexu?

„Vyzleč sa.“

Teo si stiahol tričko a neochotne sa položil na vlnený koberček. Nemal chuť nechať sa obchytkávať cudzím človekom, a ešte k tomu niekoľkokrát denne. Samé objímania a masáže. Prečo sem liezol? Jolanine ódy na duchovné akcie ho nechávali chladným, kým neprišiel zájazd do Indie. Ani si neprečítal celý itinerár, oči mu pristáli rovno v polovici textu: Karavánový pochod púšťou. Jeho detský sen! Bolo mu jasné, že sám by sa do žiadnej púšte na ťave nevydal. Toto bola jediná šanca. Len sa modlil, aby tá tortúra okolo stála za to.

Ingrid si kľakla, priložila si dlaň medzi prsia a druhou rukou krúžila po Teovom hrudníku. Nahlas dýchala, zhlboka, až ju smiešne nadvihovalo. Teo opäť zažmúril oči. Rozhodol sa, že sa nedá strhnúť týmto divadlom. Bude premýšľať nad svojím novým foťákom. Manuál nechal doma, takže nevedel, ako nastaviť svetlo. Vyskúša asi najskôr nástroje v hlavnom menu, ale tam už hľadal, musí sa pokúsiť... Terasa. Hlava sa odpája od tela. Prechádza plynule stropom. Je na terase. Stúpa vzduchom. Je už ďaleko. Nevidí. Naokolo je tmavá voda. Teplá, príjemná. Zostal by v nej navždy. Chce objať sám seba, no z hrude mu vychádza ten najťažší vzdych. Derie sa bolestne von, až mu trasie hrudnou kosťou. Bolesť je hlboká, no uľavujúca. Rozprestiera sa ako horúca krv v celej hrudi a rinie sa do okolia. Zaplavuje telo aj vodu, v ktorej leží. Slabne, rozpúšťa sa.

„Utri si slzy,“ Ingrid sa usmiala a objala ho. Teo rozpačito zažmurkal. Naozaj mal mokré oči. To asi z tých sprostých vonných tyčiniek. Prečo má však mokré aj vlasy na sluchách, to nechápal, akoby mu tam stiekli prúdy sĺz. Ale veď iba na chvíľu zaspal... Ešte stále cítil na prsiach teplo a v hrudníku mal zrazu viac miesta na dýchanie. Nejako ho to celé rozcítilo, ani si neuvedomil, že ešte stále objíma Ingrid.

„Nabudúce si ťa objednávam ja,“ Jolana sa láskyplne zohla a pobozkala Ingrid na čelo.

„Ale čo?! Veď ty si bola s majstrom, nie?“

„To áno, ale ty máš zázračné ruky, dokážu so mnou divy,“ zachichotala sa Jolana dvojzmyselne.

Teo sa prevalil na brucho. Keby tak Ingrid tušila, že patrí medzi „bandu zúfalcov“. Prečo ju teda Jolana hladká a bozkáva? Teo si všimol, že v Lažánkach to robia snáď všetky ženy. Na ulici alebo v práci nie. Tak prečo na tantre? Pripadal si ako na diskotékach, kde bol neraz svedkom vášnivej tanečnej kreácie medzi dievčatami. Tam však vedel presne, o čo ide, ako všetci muži. Čistý exhibicionizmus na provokovanie chlapov. Robia to teda aj tu z toho istého dôvodu? Či len vyjadrujú blízkosť a akýsi podvedomý materinský súcit? Našťastie, chlapi sa na tantre neobjímajú, len keď im to niekto v rámci meditačnej techniky prikáže. Našťastie!

Ale Jolanu už takúto videl aj doma. Buď keď sa trochu opila a začala objímať niektoré návštevy, alebo keď prišla prenocovať Eva. Tú objímala sústavne, aj bez alkoholu.

Eva. Krásna súmerná tvár. Teo dodnes nevie, či bol do nej zaľúbený, alebo nie. Asi hej. Jednostranne. Zrejme to tušila, čo ho stavalo do veľmi trápnej situácie. Na výške Eva tiež patrila do ich partie, potom sa vydala za spolužiaka a k Jolane chodila na dámske jazdy. Niekedy išiel s nimi, spomínali, bolo fajn, ale potom sa väčšinou téma zvrtla na ženskú tantru a Teo bol otrávený. Eva totiž chodila do Lažánok s Jolanou. Chodili spolu všade. Ako siamské dvojičky. A, prirodzene, prihlásili sa spolu aj na zájazd do Indie.

„Už sú všetci hore na terase.“

Teo sa vzpriamil. Igor sa mu takto priamo prihovoril prvýkrát. „Si v poriadku? Ak ťa niečo bolí, pomôžem ti.“

„Vďaka. Nikdy som sa necítil lepšie.“

Igor sa zoširoka usmial. Správal sa tak divne. Musel predsa počuť tú odmeranosť v Teovom hlase, a predsa nevyzeral dotknutý. Ani ten úsmev nebol nasilu. Musí byť dobrý herec. Treba byť predsa milý ku všetkým potenciálnym klientom. Iste.

Na strechy dopadali farby zachádzajúceho slnka. Vzduch sa konečne príjemne ochladil. Teo sa naklonil cez múrik terasy. Ulica dole trochu ožila, ľudia sa vracali z práce, za bicyklami ťahali vozíky plné tovaru, ktorý nestihli predať na trhu. Pomedzi decká sa naháňali psy. Povetrím sa niesla korenistá vôňa pripravovanej večere.

Z reproduktorov na plastovom stole zaznela melodická hudba. Zvolávala účastníkov na večernú meditáciu kundalini. Všetci sa začali vlniť do rytmu. Teo mal čoraz väčší hlad, nechcelo sa mu tancovať. Kútikom oka pozoroval Jolanu. Ona jediná si preväzovala oči šatkou pri každej meditácii. Vraj ju to zachraňuje pred porovnávaním sa s okolím. Krútila jemne bokmi. Teo na ňu nechcel hľadieť, no mala talent na pohyb. Pokiaľ bolo na ženách niečo, čo obdivoval, tak to bol spôsob, akým kráčajú, kladú ruky, otáčajú hlavou, bokmi. Jolana mala navyše dokonalé nohy. Rád sa na ňu díval, keď sa pohybovala. Určite radšej, ako keď hovorila. Bol už alergický na niektoré jej otrepané formulky. A pritom kedysi dokázali stráviť rozprávaním celé noci, boli to úžasné duchovné debaty. Obdivoval jej názory, ako vedela odhadnúť ľudské charaktery len podľa toho, ako sa pri kom cítila. Neskutočne ho fascinovala. Dovtedy nikoho podobného nestretol. Dnes má opačný pocit. Nespomína si, kedy naposledy stretol ženu okolo tridsiatky, ktorá by po hodine rozhovoru neskončila pri horoskopoch, numerológii alebo pri karmickom dlhu.

Melodickú hudbu vystriedalo rytmické hrkanie s vibráciami. Začínala sa kundalini meditácia. Všetci sa začali natriasať. Tea by aj tak nesmierne zaujímalo, ako sa prišlo na tieto postupy. Traste sa pätnásť minút alebo – aby to znelo viac duchovne – nechajte svoje telo triasť. Teo skúšal ostať stáť bez pohybu, no žiadny vnútorný tras necítil. Zato poniektorí uvedomelí meditujúci sa už triasli ako osiky a vzdychali pritom od opojenia. Bože, ako ich za to neznášal! Keby sa im tak mohol vkradnúť do tela a konečne odhaliť, že len uverili tomu, že ich telo sa začalo triasť samo od seba! Smiešne! Ak sa teraz na nich niekto pozerá z okolitých terás domov, musí sa dobre baviť. Banda belochov z Európy nemá čo robiť od dobroty, a tak sa trasú ako šibnutí. Hlad a biedu na nich! Hneď by mali iné starosti!

Nasledujúcich pätnásť minút tancovania už Teo bojkotoval. Ľahol si na kraj terasy a premýšľal, prečo tak proti všetkému protestuje. Primárne to nemá v povahe. Považoval sa za nekonfliktného človeka a ľudia ho väčšinou akceptovali. Aj kamošov mal veľa. Hlavne na športy, pretože tam sa jeho povaha hodila najlepšie. Preto sa teraz tak čudoval, že trpí v spoločnosti iných ľudí. Že sa už nedokáže ani premôcť, aby bol slušný. Veď predsa chápe, že mu tu nik neublížil a nik ho ani nenútil letieť do Indie. Obracia voči okoliu svoj hnev za to, že podľahol svojej predstave a neuvedomil si, že nie je na takéto niečo pripravený?

Teo pocítil hlad. Ešte dve pätnásťminútové fázy a bude večera. Uložil sa na tvrdú podlahu terasy čo najpohodlnejšie, uvoľnene roztiahol ruky a dýchal. Po Ingridinej masáži sa mu dýchalo oveľa lepšie. Akoby sa mu roztiahol hrudný kôš. Skúšal dýchať, či to nie je iba zdanie. Prial si, aby to trvalo večne. Aj ten pocit teplej vody naokolo. Bál sa to pomenovať, no skutočne trochu ako v matkinom bruchu. Bláznivé, ale k ničomu inému to prirovnať nevedel. A nikomu by sa tým nepochválil. Určite by to títo všetkého znalí psychológovia považovali za zlomovú spomienku z jeho prenatálneho života. Človek sa tu bojí aj povedať, že ho bolí hlava. Hneď sa nájde nejaký ochotný absolvent kurzu reiki a už mu prikladá ruky na hlavu.

„A máš teraz niečo rozpísané?“ Eva sa mierne naklonila cez Jolanino plece. Kundalini meditácia sa skončila a všetci postupne schádzali do jedálne. Jolana sa očividne nikam nechystala. Sadla si do kúta terasy a rozbalila papiere.

„Mala by si už začať, kým si tvoje meno ešte niekto pamätá. Však sa predalo všetko, nie?“

Jolana rýchlo zaklapla poznámkový blok. Nebolo jej príjemné, že ju niekto vyrušil. „Hej, všetko sa predalo. Ale neviem. Veď si čítala tie kritiky.“

„Na to sa vykašli, dôležité je, že sa občas niekto ozval, že sa mu to páčilo, že ho to inšpirovalo.“

„No... lenže... ja nie som spokojná. Písala som to ako... neviem, akoby som to nebola ja. Akoby za mňa písala moja pätnásťročná segra alebo čo. Neznášam ten naivný tón, čo z toho ide. Prečo neviem písať normálne, ako keď rozprávam?“

„To má predsa veľa ľudí, že po sebe nemôžu vidieť svoje dielo. Minule som pozerala rozhovor s Jakubiskom. Predstav si, že on dokončí film a nejde ani na premiéru. Nemôže sa dívať na svoje filmy.“

„Hm, ale mňa to brzdí v prejave. Už dopredu sa bojím odsúdenia. Človek sa odhodlá odhaliť svoje vnútro a potom sa dočíta, čo si to dovolil. Taký gýč! Otrepané klišé! Ja som to predsa nepísala s ambíciou byť najlepšia spisovateľka ani vytvoriť superdielo.“

Jolana sa nervózne postavila. Bola to jej citlivá téma. „Prečo sa istá skupinka intelektuálov sama nazvala strážcami umenia? Tieto knihy sú dobré. Tieto filmy sú áčkové, túto sochu nekupujte. Vari preto, že umenie študovali? Kto tu vlastne určuje, čo je umenie a čo už nie? Čo je komerčná hudba a čo nie? Niekomu ocenený nezávislý film nepovie absolútne nič, ale dojímajú ho trpaslíci a Esmeralda. Znamená to, že je neschopný prijať umenie? Že ním samozvaní strážcovia umenia budú opovrhovať? Tak to preto ľudia určujú svoj vkus podľa recenzií? Chcú sa priblížiť svojím vkusom privilegovanej skupinke? Už aby si sa bála verejne povedať, že sa vieš bicyklovať! Aj na to sa nájdu odborníci.“

„Joli, možno len ľudia nemajú čas prehrabávať sa tým množstvom, tak si pozrú recenzie. Nestačí, že ťa to písanie baví, hm?“ Eva podišla k Jolane a objala ju. „Deje sa to všade. Nepamätáš sa, ako som zavesila na cestovateľský blog svoje postrehy z ciest po Novej Guinei? Vrhli sa na mňa ako supy. Vraj ako si dovoľujem nazvať sa cestovateľkou?! Obyčajná turistka! Konzum! Skutočné cestovanie má predsa svoje parametre! Veľmi ma to ranilo. No potom som si uvedomila, že je to v ľudskej povahe – vyčleňovať sa a stavať sa vyššie a druhým udávať smer. Kritizovať, aby viac vynikla ich dokonalosť. V každej oblasti to robí nejaká skupinka, ktorú ostatní na to oprávnia.“

„Veď hej, štve ma, že som to nerozchodila. Stále mám tendenciu sa za tú knihu ospravedlňovať.“

„Tak ja ti to zakazujem! Poď,“ chytila Eva Jolanu za ruku, „ideme sa najesť nejakej karí šošovice,“ zasmiala sa.

Jolana sa neochotne dala viesť dolu schodmi. Teo nevedel celkom presne čo, ale niečo sa medzi tými dvomi zmenilo. Doteraz bol vďaka nim ochotný veriť na priateľstvo medzi ženami. Až im niekedy závidel otvorenosť, s akou sa jedna druhej priznávajú k svojim prehrám. To on medzi kamošmi nezažil. Všimol si, že na seba dokonca ani nežiarlia, nesúťažia, čo je medzi ženami nezvyčajné.

No teraz sa Jolana Eve vyhýbala. Možno je to len preto, že chce písať. Možno je to pre tú Indiu, ako sa vyjadrila. No Teovi sa zdalo, akoby Jolana v prítomnosti Evy vyhasínala. Predtým jedna druhú akoby rozžiarila, teraz vládla medzi nimi potlačovaná nerovnováha.

Teo sa otočil chrbtom k mihotajúcej neónke. Konečne prázdna terasa. Stojí to aj za ten neznesiteľný hlad. Nepotreboval počúvať stokrát opakované slová. Niekedy mal pocit, že si s Jolanou už všetko povedali. Koľkokrát s ňou viedol tento dialóg o jej knihe? Zvláštne, odpovedal vždy podobne ako Eva, hoci v mysli sa mu odvíjala aj iná páska: „Tak, dofrasa, nepíš, keď na to nemáš gule! Nikto ťa nenúti. Ak sa ti nepáčia kritiky, píš sama pre seba, do šuplíka. Potrebuješ exhibovať? Ako vo všetkom? Dokázala by si robiť niečo bez nadšeného potlesku publika?“ Odvíja sa podobná páska aj v Evinej hlave?

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

I. India

II. Klišé