Přeložila:

MILUŠE KREJČOVÁ

Ivana Ondriová: Láska po mexicku

Vydání první

Copyright © 2013 Ivana Ondriová

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2014 jako svou 1894. publikaci

Přeloženo ze slovenského originálu Milovanie po mexicky vydaného nakladatelstvím Motýľ, Bratislava v roce 2013

Český překlad © 2014 Miluše Krejčová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2014 Emil Křižka

Obálka a vazba © 2014 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0013-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0014-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2014

IVANA ONDRIOVÁ

LÁSKA PO MEXICKU

Ukážka z elektronickej knihy

Prolog

Ten sviňák mi pořád nedal pokoj, dokonce ani teď, když už jsem byla vysoko v oblacích.

Vzdálená od něj a té jeho „svobodné“ Ameriky několik tisíc kilometrů. Za oceánem, v bezpečí…

Protože mi v hlavě doslova zakořenil. Zaplnil celou moji mysl a já se strašně bála, že to tak už udělal navždy.

„Mi único amor!“

Zase jsem ho slyšela.

„El verdadero amor.“

Šeptal ta svoje španělská vyznání o tom, že jsem jeho jediná skutečná láska…

Takové hovadiny!

Spolkla jsem vztek a marně potlačovala hořkost v ústech. Byla nesnesitelná.

V okamžiku, kdy letadlo mířící z Vídně dosedlo na přistávací dráhu malého košického letiště, jsem měla pocit, že jsem snad zahořklá celá. Od hlavy až po ztuhlé nohy.

A nebylo to jen tím letem ani mým stavem.

Bylo to vším.

Tím, co jsem v Americe nechala a co jsem si vezla domů. Předpokládala jsem, že toho hnusného strachu se nezbavím. Provázel mě neustále, byla jsem jím prostě infikovaná!

Letadlo zastavilo, pilot cosi oznámil, lidé kolem mě zatleskali, letušky se postavily k východům se širokým úsměvem na rtech. Usmívaly se proto, že jsme zůstali naživu? Anebo proto, že měly po šichtě? Nebo byl upřímný? Bylo mi to jedno, sotva jsem je vnímala. Poslepu jsem si rozepínala bezpečnostní pás a natáhla jsem se pro své příruční zavazadlo.

Moji mysl stále zaměstnával on.

„Mi querida, Karo!“

Karo, nikdy Karolíno, nikdy Karolin, jenom Karo.

Tehdy to znělo setsakramentsky zamilovaně. Krásně a uvěřitelně. Teď mi to připadalo jako výsměch. Jeho výsměch. Nejen to Karo, ale každičký jeho polibek, dotyk, každé vyznání lásky, protože to bylo falešné jako rozladěné piano.

Měla jsem vědět, že s ním nemám budoucnost.

Že je to jen mexické pobláznění, klam… Kruci, něco nebezpečného!

Vstala jsem a podobně jako ostatní jsem taky prošla úzkou uličkou ke dveřím letadla a potom vykoukla do deštivého košického odpoledne.

Zima jako v psinci. Vlhko, větrno, v porovnání s Kalifornií to je skutečně jako zlý sen. Jakmile jsem vystrčila nos ze dveří, měla jsem okamžitě vlasy přilepené na čelo a halenku na prsa, jako by byla mou druhou kůží. Skrz ten liják jsem stěží dohlédla na budovu naproti, všude byly jen obrovské kapky deště a šedivé bezútěšné mraky. Opravdu pěkné přivítání na domácí půdě po více než dvou letech.

Ale fantasticky korespondují s mým roztříštěným nitrem.

Hlavně že ty letušky za mými zády se pořád tak oslnivě usmívaly… Jako naprogramované, jako by byly placené jen za ten úsměv a někdo jim počítal každou minutu, během nichž ho udrží stejně široký.

Zanadávala jsem si na to nemožné počasí, rodné město, na ty hezké slečny v kostýmcích letecké společnosti i na toho mizerného chlapa v mé hlavě.

Ach Migueli, ty bastarde!

Kéž bych ti nikdy nenaletěla. Tobě a té tvé mexické lásce!

A kéž by pro mě na letiště nepřijel otec…

Spatřila jsem ho v okamžiku, kdy jsem konečně opouštěla vestibul a přitom za sebou táhla svůj nový růžový kufr. Hlasitě rachotil na špinavé dlažbě, až jsem se za svůj hlučný příjezd na Slovensko do hloubi duše styděla.

Zůstala jsem jak solný sloup, když jsem ho viděla kráčet proti sobě.

Byl také překvapený a nejistě se ke mně blížil.

Ale vypadal dobře.

Zešedivěl jen minimálně, možná tak na spáncích, mírně nad čelem, což mu vlastně slušelo. Dokonce mu na tom čele ani nepřibyly vrásky.

Takže jsem ho až tak netrápila, jak vždycky naříkala máma v telefonu. A lanařila mě zpátky.

Dva roky.

Neviděli jsme se víc než dva roky.

Dokonce jsme se i málo slyšeli, protože ho pokaždé ovládlo jakési rozčarování a taky zlost.

Ale co teď?

Po takové době?

Odpustil mi už? Že jsem zdrhla ze školy, z té jeho milované medicíny, která byla vlastně jeho, nikoli mým snem, a odjela do Ameriky? Rychle, aniž bych mu dala sebemenší možnost, aby mi to vymluvil?

Podle vážného výrazu v jeho obličeji asi ne.

Nepřešlo ho to…

„Karolíno…“ vymáčkl ze sebe, když došel ke mně.

V té chvíli se na krátký okamžik zastavil čas. A všechno kolem nás. Byli jsme tu jen my a ty naše zdráhavé pohledy.

Dokonce jsme ani nemrkli.

Bože, byl to můj otec a já se ostýchala.

„Vítej,“ zašeptal znovu. A nějak zvláštně zkřivil ústa.

A potom vytáhl ruce z kapes tesilových kalhot a prostě mi je položil do pasu, že mě obejme.

Neustoupila jsem, jen jsem tam tak laxně postávala.

Zatím jsem zarputile mlčela.

Až když byl ten jeho pohled k nevydržení, až potom jsem se nechala obejmout a odpověděla mu poněkud mdle:

„Čau.“

Sálalo z něj teplo, cigarety a voda po holení.

Tak voněl vždycky, i předtím.

Jeho košile byla tou různorodou směsí nasáklá až do poslední nitky, stejně jako já svým poblázněním.

Ztěžka jsem mu dopadla na hruď a břichem se otřela o to jeho.

Ztuhl a ruce mu na mých bocích ztěžkly. Byly jako železo a neuvěřitelně mě tam pálily. Ztuhly mu snad i vlasy, protože se na něm najednou nepohnulo vůbec nic.

Bylo mi jasné, že právě pochopil, co jsem dosud věděla jen já. To moje tajemství, které jsem si s sebou vezla z Kalifornie.

V posledních dnech se to už nedalo skrývat a můj útěk z Ameriky byl nevyhnutelný.

Prudce mě od sebe odtáhl a znovu na mě upřel pohled svých šedých očí.

Přímo křičely dalším zklamáním.

„Jsi těhotná…“

1. kapitola

Vkročil do Carlyina bistra v půl druhé odpoledne stejně jako včera, den předtím, před týdnem. Tanečním krokem, s úsměvem, v němž svítily bělostné zuby, s rukou v zadní kapse neskutečně ošoupaných, sepraných džín.

Měl v nich tak sexy zadek, až to bolelo. A nedalo se na něj nedívat.

Černé vlasy si nedbale stáhl gumičkou vzadu na krku, což mu dodávalo naprosto nefalšovaný vzhled prostopášného frajera, takového nebezpečného kluka, kterého by chtěla zaujmout snad každá ženská.

Na bradě a tvářích si nechal mírné strniště, aby nebyl zase moc uhlazený. Stačily vlasy.

Na těch tvářích měl takové roztomilé dolíčky. I teď tam byly, jakmile se na mě podíval. Těmi černými očisky. Mexickými.

Celý byl takový.

Mexický…

Miguel.

„Hola, Karo.“

Přistoupila jsem k němu s kávou v několikrát denně dolévané skleněné konvičce, teď poloprázdné, opětovala jsem jeho úsměv, protože byl nakažlivý jako chřipka, a podala mu jídelní lístek.

Vzal si ho, ale hleděl pořád jen a jen na mě, jako by ho ten jídelní lístek absolutně nezajímal.

„Jako vždy, bella extranjera…“

Nezalistoval v něm, nemusel, jenom mi znovu připomněl, že jsem stále cizinka, třebaže podle něj krásná, a vrátil mi menu. Protože právě to říkala jeho španělština…

Že jsem krásná cizinka.

Tak jsem se vydala do kuchyně nahlásit jeho objednávku na anti-pastu a strávila chvíli v teple, smradu a hluku, abych jeho návštěvu rozdýchala. Bylo mi jasné, že tu není kvůli jídlu…

Bože, kolikrát už mě to lákal na noční rande?

Desetkrát? Patnáctkrát?

Tou angličtinou se silným španělským přízvukem, tím mexickým šarmem, prosícíma očima, které pokaždé říkaly, že jsem strašná evropská netýkavka, že ho tak odmítám, což si on přece nezaslouží?

Noční rande… Ve Phoenixu. S neznámým Mexičanem.

Ani ve snu!

Strčili mi do ruky tři talíře s rostbífem, sendviči a tím jeho třaslavým sýrem, se salámem, s olivami a artyčoky, a pokynuli směrem k přední části přeplněného bistra.

Po pár minutách jsem byla zase u něj. Upřel na mě pohled svých očí a já měla silný pocit, jako by mě jím vysvlékl úplně donaha a podle svých představ si v hlavě vymodeloval moje ňadra, zadek, nohy…

Přesně tak se tvářil. Jako bych před ním stála jen v císařových nových šatech.

„Gracias.“ Poděkoval, zavzdychal, olízl si jazykem horní ret, pohladil mě pohledem a poté mě jen nerad pustil k dalším zákazníkům.

Cítila jsem, jak mě pozoruje.

Jak se proto Carly, moje šéfová, která teď stála v létacích dveřích do kuchyně s rukama v bok, zlobí.

Jak na mě holky od baru zírají a něco si šeptají, taková hnusná závistivá slova. Protože Miguel byl fešák. Vysoký, urostlý, takový tajemný.

A jich si nevšímal!

Jasně, protože byly jako on. Většinou snědé a pro něj ničím výjimečné. Američanky, které pro něj nebyly zas až takovým lákadlem, protože jich měl v celém Phoenixu mraky. Mohl si vybírat při každém kroku po ulici.

Ale moje světlé vlasy, bílá pleť a zelené oči v boji o jeho pozornost vyhrály.

„Dneska, Karo?“

Přistoupil k pokladně, aby zaplatil.

Přesně za pět minut půl třetí.

Stejně jako ostatní dny.

Namarkovala jsem jeho antipastu s neklidem v duši, který s každým jeho dráždivým pohledem narůstal.

„Ne…“

„Zítra?“

„Ne!“

„Tak kdy, belleza?“

„Už bys to měl vědět,“ odpověděla jsem mu svou téměř dokonalou angličtinou a podala mu pokladní blok.

„Sí?“ protáhl.

„Sí, sí…“ odsekla jsem, nechala ho vydolovat dolary z kožené peněženky a rychle utekla. Sklidit ze stolu, utřít ho, srovnat plastové židle. Všechno možné, jen ať ho nemám blízko sebe a necítím jeho silnou, omamnou vůni.

Právě jsem rovnala slánku s pepřenkou, když jsem ucítila na předloktí jemný dotyk něčí ruky.

Nemohla patřit nikomu jinému…

„Sí znamená ano? Mám naději? Co třeba v pátek?“

Vzdychla jsem, vytrhla jsem ruku z jeho sevření a bojovně jsem vystrčila bradu.

„Miguel. Bez šance, o. k.?“

„Nelíbím se ti?“

Zvedla jsem oči ke stropu.

„O to nejde.“

Naštěstí na mě někdo křičel další objednávku. Utřela jsem si ruce do utěrky zastrčené za pasem, vzala tácek s hrnkem od kávy a talířem ušpiněným od antipasty a vykročila za rozhořčeným hlasem.

A Miguel šel za mnou jako můj stín.

„O co jde? Bojíš se mě?“

„Mám se proč bát?“

„Karo, nikdy! Jsem jako anděl.“

„Musela jsem se zasmát. Miguel vypadal všelijak, ale jako anděl rozhodně ne. Snědý, urostlý, záhadný. Doprčic, Mexičan…

Jací jsou vlastně Mexičané? Přemýšlela jsem, ale nenapadla mě žádná odpověď. Protože jsem je neznala. Jenom tohohle tady… Od vidění.

Byl tak lákavý.

„Dovol mi, abych ti to dokázal. V pátek… Přijdu sem pro tebe. V kolik končíš?“

Věděl to, nechápala jsem, proč se tedy ptá.

„Vyzvednu tě a přivezu tě zpátky. Jako porcelánovou panenku. Vezmu tě na svoje burritos.“

„Na tvoje burritos?“ nechápala jsem.

„Sí, na moje…“

Aha, došlo mi to. Burritos byla mexická specialita.

Odvrátila jsem se od něj a přistoupila ke stolu s mladým líbajícím se párem.

„Vybrali jste si?“

„Já ano, chci tebe, Karo. V pátek. Na burritos. V restauraci mého strýce u Peak parku. Už se z toho nevykroutíš.“

Nevykroutila jsem se. Nestihla jsem to. Než jsem totiž strávila, že mluví o podniku svého strýce, a stihla cokoli namítnout, už byl pryč. Zůstal po něm jen zvuk zvonku nade dveřmi, za nimiž zmizel jako duch, a ta pekelně vábná vůně, co mě šimrala v nose ještě dlouho po jeho odchodu.

A zůstal i můj strach mísící se s očekáváním.

Tedy mexické rande.

Líbal mě ve svém červeném camaru. Neskutečně nenasytně a zkušeně, protože měl zřejmě dostatečnou praxi se všemi Američankami, které se mu tady ve městě určitě často nabízely.

Byla půlnoc, nasvícený Phoenix nám nakukoval do oken a nažloutlé neony z jeho ulic odhalovaly naše červené tváře a těla tisknoucí se k sobě na kožených sedadlech.

Ani jsem nevěděla, jak se to vlastně stalo. Že jsem byla najednou na jeho hrudníku, že mě hladil po vlasech a jazykem bloudil v mých ústech.

Chutnal po salse a tortille, stejně jako já. A to burrito mi pořád ještě leželo v žaludku, ačkoli jsme ho zkonzumovali už v osm. Mělo věru pořádné grády.

Po chvíli už Miguel přerývaně dýchal a svoje vzrušení vůbec nezakrýval. Srdce mi bušilo s ohlušující silou a dech se zadrhával, protože i já jsem byla vzrušená.

A to bylo zatraceně nebezpečné.

„Karo…“ šeptal mi mezi sténáním.

V hlavě mi blikala červená, velela, ať se od něj konečně odtrhnu. Že to prostě nejde. Nemůžu. Ale já ho dál nechala, ať mi drtí ústa svými rty a strništěm se mi tře o bradu.

„Sí, ó, sí…!“

Jeho španělština teď byla velmi výrazná. Připadala mi dost směšná a vášnivá zároveň. Nedalo se jí odolat, stejně jako jemu.

Po chvíli zabloudil dlaněmi k mým ňadrům, která letní šaty, co jsem si pro dnešní večer vzala na sebe, stěží zakrývaly. Byly krátké, odvážné a teď jsem usoudila, že hloupé. Rychle mi je totiž vyhrnul na stehna a odkryl nahou pokožku. Aniž by se s mým odhalováním vůbec nějak potrápil.

A v okamžiku, kdy jsem nad nahými koleny ucítila nejdřív chlad a o vteřinu později doslova pálení jeho prstů, jsem se rozhodla ho stopnout.

„Ne… Migueli.“

„Ne?“ vymáčkl ze sebe mezi další várkou vlhkých horkých polibků. „Co ne?“

„Tohle ne…“ Odsunula jsem mu ruku z těsné blízkosti svých kalhotek. Už téměř šátral pod jejich bavlněnou látkou.

„Ale já tě chci, Karo.“

„Odvez mě domů, prosím,“ řekla jsem mu na to.

Odmlčela jsem se.

Miguel škytl, potom cosi zamumlal a praštil rukou do volantu.

„To myslíš vážně?“

„Ano.“

„Teď?“

„A co sis myslel? Je to naše první rande, Migueli!“

Oči mu zajiskřily. Evidentně v nich potlačoval vztek, který mi však připadal zbytečný. Nemohl přece ode mě chtít nic víc než pár polibků.

„Neznám tě.“

„A chceš mě poznat? Bude ještě další rande?“

Tajemně jsem se usmála a odvrátila hlavu k okénku. Pořád jsem se třásla. Možná to bylo těmi skromnými šaty nebo pohledem, který na mě upíral. A možná strachem, co bude dál.

Chtěla jsem, aby něco bylo?

Doma v Košicích, před odjezdem do Ameriky před šestadvaceti měsíci, jsem nechala svého Erika. Byli jsme spolu skoro rok a půl. Asi jsme se i milovali, asi… Bylo to intenzivní, ale takové mladické. K mému údivu Erik plánoval, že se mnou prožije následující období ve společné domácnosti, což mě dost vyděsilo, protože já jsem něco takového automaticky spojovala s plánováním a přípravou svatby.

A tak jsem utekla…

Od něj i z té otcovy medicíny.

Tiše, rychle, tajemně. Věděla jsem, že tím většinu lidí zklamu. Vlastně všechny.

A teď jsem seděla v červeném, nablýskaném, typicky americkém autě se snědým Mexičanem. Nevěděla jsem o něm téměř nic, jen že má měkké, lákavé rty, úžasný úsměv, ty nejčernější oči, divokou krev a spolu s rodinou svého strýce vlastní restauraci s mexickými specialitami Los Taquitos. A přece jsem přemýšlela o tom, že by se ty polibky mohly opakovat i častěji…

„Karo…“

Pokrčila jsem rameny, ale neotočila jsem se směrem k němu.

Bože, ale přitahoval mě. Tím svým zvláštním kouzlem, ostrou vůní, tím, jak moc mě chtěl.

Znovu se ke mně natáhl. Jasně jsem viděla jeho ruku, jak pomalu míří k mému levému boku.

„Jsi tak krásná! Andělská, ty tvoje vlasy, oči…“

Ano, šlo mu to dokonale, to svádění. Bylo mi jasné, k čemu směřuje.

Ale odolala jsem a trvala na svém.

„Pojeďme už, Migueli.“ Vyslovila jsem to téměř prosebně. „Zítra vstávám do práce. Už je moc pozdě.“

Když cosi zavrčel, ztuhla jsem a s obavami sledovala odraz jeho tváře ve skle. Měla jsem pocit, že jen tak neustoupí, že když už jednou začal s polibky a objetími, když už byl tak blízko mého lůna, nebude chtít přestat, vlastně nebude chtít, aby přišel o všechno, co si představoval, že se mnou dneska na sedadlech svého auta udělá.

K mému údivu, štěstí i radosti však Miguel najednou nastartoval. Ale než se odlepil od chodníku před Los Taquitos, udělal ještě něco. Natáhl se přes sedadlo někam dozadu, zašátral tam rukama a potom mi před nos strčil růži bílou jako sníh.

Nechápala jsem, odkud ji vyhrabal.

Nechápala jsem, co to má znamenat.

A nechápala jsem ani sebe, když jsem tu růži po minutě váhání přijala.

Protože tím to všechno začalo.

O čtrnáct dnů později jsem byla do něj naprosto zblázněná. Jak by taky ne. Zahrnoval mě dárky jako princeznu, krmil mě těmi jejich tacos a chili con carne, bavil historkami z rodného Puerto Vallarta, a ani nevím proč, vždycky jsem si ho představila s tím širokým kloboukem na hlavě, ale nikdy jako součást nějakého jejich mexického gangu, které byly tak pověstné a zatraceně protkané mafií a před nimiž mě asi po měsíci moje šéfová varovala.

„Ty se taháš s tím Mexičanem, Karolin?“

Mlčela jsem a dál nakládala na tác připravená jídla.

„Když se sem chodil najíst, bylo to v pořádku…“ pokračovala šéfová.

„Pořád se sem chodí najíst,“ namítla jsem a tanečním krokem zamířila ke stolu číslo dvanáct, umístěnému pod oknem.

„Chodí sem jen kvůli tobě.“

Když jsem se vrátila, majitelka bistra nepřestala dorážet.

„Sleduje tě, a když se na tebe podívá jiný chlap, dusí v sobě vztek. Ty ho nevidíš, já ano. To není muž pro tebe,“ konstatovala suše.

„A není to ani dobrý muž.“

„Protože není Američan?“

Viděla jsem, že jsem ji urazila, prudce se nadechla a zajiskřilo jí v očích. Asi jsem to přepískla. Ale šlo o Miguela, a ten byl přece všechno jiné, jenom ne zlý. Jak to mohla říct? Ona se s ním nelíbala, nedostala od něj růži ani krásná slova obdivu.

„Jenom ti radím. Nemyslím to zle, to mi můžeš věřit. Jen otevři oči, Karolin. Otevři oči!“

Neotevřela jsem je.

Proč taky?

S Miguelem mi bylo krásně. Tančili jsme v jakémsi vzdáleném, zastrčeném baru při písničce Barbari Mori, popíjeli mojito, smáli se a znovu líbali. Bylo to jako z některé z těch sladkých mexických telenovel. Miguel byl sladký… Bezprostřední, zábavný, hlučný a lehkovážný.

A já taky.

O pár dní později jsme se ruku v ruce procházeli po Pierceově parku. Byla horká noc, lehký vánek mi nadzvedával červenou skládanou sukni, šimral mě na nahých předloktích a vkrádal se mi do vlasů. A Miguel si mě tiskl k boku a šeptal mi do ucha slova lásky.

„Te quiero, mi amor.“

To mi bylo jasné. Že mě chce. Říkal mi to už víc než měsíc, sváděl mě už pět týdnů. Uváděl mě do vytržení, omamoval a vzrušoval. Zkoušel to, ale který chlap by to nezkoušel?

„Migueli, pomalu, o. k.? Máme čas.“

„Jsou dvě hodiny v noci,“ namítl.

Ze strany jsem se na něj usmála. Jasně, vždycky všechno chápal po svém.

„No právě… Je nejvyšší čas, abychom se rozloučili.“

„Karo…“ vzdychl poněkud unaveně. „Ubližuješ mi. Ještě tě nemůžu pustit.“

Zastavil někde u stromořadí těsně před parkovištěm, doslova mě strhl k sobě a vmžiku se mi přisál na pootevřená ústa.

„Vidíš, že to nejde?“ šeptal mezi nádechy.

Rukama mě hladil po zádech, bocích a nakonec po zadku, krouživými pohyby tiskl své boky k mým. Nechala jsem ho… Cítila jsem, jak nás měsíc nad hlavou vytrvale pozoruje a jak se mě i on snaží varovat.

Před tím, co přijde.

„Neopouštěj mě. Ne v tuhle noc… Karo. Pojďme ke mně, prosím.“

Chabě jsem vrtěla hlavou. To však pro něj nemohlo nic znamenat, žádné odmítnutí, protože to bylo tak slabé, že to ani nezaregistroval.

Naopak, dál mě náruživě líbal, až se mi zdálo, že se rozteču z toho horka, co mi stoupalo z nohou do hlavy. Jeho ruka mi něžně vjela do vlasů, uvolnila je z copu na temeni a doslova se do nich ponořila až ke kořínkům. Druhou mě držel za zadek, který občas stiskl prsty.

Když se to stupňovalo a já měla pocit, že to už jinak nejde a je to vlastně úplně přirozené, povzdechla jsem si a polehoučku se nechala Miguelem vést k jeho chevroletu, zaparkovanému pár desítek metrů před námi.

Nastartoval.

A najednou mlčel, jako by mě nechtěl ničím vystrašit, teď mi místo slov jen hladil koleno a druhou rukou šikovně manévroval po poloprázdných ulicích Phoenixu.

O patnáct minut později zastavil na Osborn Road před nevelkým jednopatrovým domkem se živým plotem z vysokých tújí.

Roztřásla jsem se.

A přesto jsem ho hloupě následovala až ke vstupním dveřím.

„To je tvůj dům?“ zeptal se kdosi místo mě.

„Mého strýce.“

„Toho, co má Los Taquitos?“ protáhla jsem pisklavě.

Usmál se, pohladil mě po tváři a beze slova přikývl. Potom odemkl dveře, a aniž by rozsvítil byť jen malou lampičku, vedl mě k úzkému schodišti, po němž mě táhl do horního patra a ukazováčkem na rtech naznačoval, ať jsem co nejvíc potichu, aby se v okolních pokojích nikdo nevzbudil.

Viděl moje zaváhání na posledním schodu. A cítil vlhkou dlaň, která v té jeho najednou klouzala, tak jsem byla z toho, co jsme plánovali, nervózní.

Miguel na mě upřel pronikavý pohled, pohladil mě po tváři a pokusil se moje roztřesené nitro uklidnit. Potom pokynul k jedněm dveřím na východní straně patra.

„Neboj se, mi querida, bude to krásné.“

Bylo.

Miloval se se mnou pomalu, citlivě, něžně.

A klamně… Na to jsem přišla až později.

Hladil mě po celém těle, jazykem laskal hroty ňader, lůno a stehna. Svíjela jsem se na studeném povlečení velké postele v červené ložnici a doufala jsem, že nepatří jeho tetě a strýci a že na jejich prostěradlech nezanecháme stopy našeho milování.

„Mi amor, mi querida,“ šeptal, zatímco přirážel.

Vzdychala jsem mu do ucha, přijímala jeho rytmus a ochotně se mu přizpůsobovala. Škrábala jsem ho do šlachovitých zad a hladila mu ramena, která měl napjatá do posledního svalu.

Nechala jsem ho dělat oboje, šeptat mi svoje vyznání i milovat se se mnou, dokud mi neklesl na hruď, zpocený a vyčerpaný. A potom se mi nadlouho zahleděl do očí, přičemž ty jeho skutečně říkaly, že mě miluje.

Uvěřila jsem mu.

2. kapitola

„Ano,“ přisvědčila jsem a očekávala, že mě otec okamžitě pustí, odstoupí ode mě, jako bych měla mor, a potom odejde. Jako jsem já odešla toho 20. dubna 2011 ve třetím ročníku z medicíny.

Ale zatím se nikam nechystal.

„To mámu zabije.“

„Ne… nezabije. Říkala jsem jí to.“

„Aha…“ poznamenal suše. „Tak to je fajn.“ Bolestně se rozhlédl kolem sebe a vůbec nezakrýval, jak ho mrzí, že byl zase z něčeho vynechaný. „Kolikátý je to už měsíc?“

Připadalo mi trapné, že se s ním o tom bavím. Byla bych radši, kdyby se mě zeptal, jak se po tak dlouhé době mám, jaká byla Amerika, jak je možné, že si domů vezu jen jediný kufr… opravdu, jak to bylo možné?

Protože jsem Phoenix opouštěla nečekaně a strašně rychle. Aby se o tom Miguel nedozvěděl. Aby mě nehledal, nelhal, nesnažil se znovu nalákat k sobě.

A aby se nedozvěděl, že s ním čekám dítě!

Poslední týdny jsem se skrývala u přítelkyně Tiny v Bakersfieldu. Jakžtakž v bezpečí. Ale Miguel mě doslova strašil v každičkém snu, protože byl tak blízko. Stačilo mu, aby ujel ve svém chevroletu sedm set kilometrů. Proto jsem se radši po pár týdnech poznamenaných neustálým přemýšlením co dál sbalila, objednala si letenku do Vídně, přestože stála majlant, a potom prostě odletěla domů. K mámě.

„Čtvrtý,“ odpověděla jsem mu tiše.

Jako by pochopil, že je pozdě na to, nějak to změnit, jít na potrat, ačkoli já bych na to nikdy nepřistoupila.

Nikdy!

Zabít vlastní dítě…

Navzdory tomu, že byly dny, kdy jsem k němu absolutně nic necítila, nenaslouchala jsem jeho potřebám, neuvědomovala jsem si ho, dokud mě některá rána nepřinutilo utíkat k záchodové míse.

Zmocňovala se mě absolutní apatie. Apatie vůči vlastnímu dítěti… protože se mi tolik spojovalo s tím špinavcem.

Ale zabít ho? Jeho tatínek by si to zasloužil. Ale to nevinné stvoření nikoli.

Otec prudce vydechl a doslova se mi před očima zmenšil o pár centimetrů. A taky o pár let zestárnul.

Ještě chvíli otálel, jako by zvažoval, jestli se to všechno opravdu stalo a je to pravda, ale potom přece jen vykročil směrem k východu a táhl za sebou ten můj rachotící kufr.

Stále lilo.

Tak, že když jsem se zastavila pod stříškou před budovou letiště a hleděla na ten hustý déšť, měla jsem chuť vrátit se do slunečné Kalifornie, která byla tak horká a zářivá.

Ale byl tam Miguel.

Otec vytrvale mířil k přeplněnému parkovišti, vůbec na mě nečekal a nekontroloval, jestli ho následuju.

Kráčel vpřed nahrbený a nervózně obcházel spoustu deštníků a uspěchaných lidí, co je drželi nad hlavami.

Zamrzelo mě, že pro mě deštník nepřinesl.

Ale potom jsem se kousla do jazyka. Měla jsem mu být přece vděčná. Za to, že pro mě přes to přese všechno přijel.

Ale možná toho teď litoval. Po tom zjištění…

Otevřel dvířka naší modré fabie a pokynul mi, ať nastoupím. Potom mi položil kufr na zadní sedadlo, protože ten jeho byl nejspíš plný hloupostí, které pokaždé vozil na zahrádku v Šaci, nasedl a napoprvé nastartoval.

„Ví o tom?“

Stěží jsem ho slyšela. Příliš jsem se soustředila na Košice za oknem.

„Hm?“

„Ví o tom? Ten kluk?“

„Co máma?“ zeptala jsem se místo odpovědi ve snaze rychle změnit téma, přestože jsem věděla, že je to nefér, protože moje těhotenství bylo a zřejmě bude hlavním tématem následujících dní.

„Čeká na tebe doma. Nechtěl jsem ji tahat do toho deště. To revma se jí před půlrokem dost zhoršilo.“

Smutně jsem se na něj podívala a málem, málem jsem ho vzala za ruku.

„To mi neřekla…“

„A kdyby? Přijela bys? Kvůli ní? Ne, ty jsi vždycky myslela jen na sebe.“

„To není pravda!“ vykřikla jsem rozzlobeně. To pořád kvůli té medicíně, kvůli ní je takový? Byl to jeho sen, ne můj! Mne nikdy nelákalo nahlížet do nemocných lidí.

„Ne? Tak proč jsi tady? Tak najednou? S těhotenským břichem?“

To bylo ošklivé, ale pravdivé. Byla jsem tu právě kvůli tomu. Kvůli tomu břichu.

„Kdy máš vlastně termín?“ vyzvídal dál, zatímco vyjížděl z areálu košického letiště na Čkalovovu ulici a mířil přes Barcu na hlavní výpadovku a potom k nám domů na sídliště. Domů…

„Nevím přesně,“ vymáčkla jsem ze sebe. „Někdy v lednu.“

Prudce zastavil na červenou, až to se mnou trhlo dopředu a ruka mi vylétla k palubní desce. Cítila jsem, jak se mi pás zaryl do už trošku zaobleného břicha, což se mi tedy vůbec nelíbilo. I proto jsem na otce pohlédla úkosem. On se na mě taky díval. Pár vteřin, než mu naskočila oranžová, na kterou vyrazil jako vystřelený. Na pokutu, pomyslela jsem si.

„Někdy v lednu? Ty to nevíš přesně? Tys ještě nebyla u doktora?“

„Půjdu k němu tady, v Košicích…“

„Karolíno! Chováš se strašně nezodpovědně!“

Věděla jsem, že to neřekl ani tak proto, že jsem ještě nenavštívila gynekologa, ale spíš proto, že jsem se ocitla v jiném stavu svobodná a s někým z té daleké Ameriky, s někým, o němž jsem jim ani nechtěla říct, natož ho brát jako svého přítele či otce dítěte.

Navždy jím zůstane jen v mé hlavě.

Nikdy, nikdy se Miguel nedozví, že mu někde po Slovensku běhá dcera nebo syn.

„Jako vždycky, že?“

Znovu na chvíli spustil oči z ucpané silnice nad Průmyslovým obvodem a upřel je na mě.

„Vždycky jsem byla podle tebe nezodpovědná. A špatná dcera,“ pokračovala jsem mírně uštěpačně.

„Řekl jsem někdy, že jsi špatná?“

„Možná neřekl, ale myslíš si to…“

Zmáčkl klakson, protože se před ním náhle objevilo příliš pomalé auto autoškoly Grendel. Polekala jsem se, ještě víc jsem se na sedadle skrčila a kousla se do rtu.

„Co ten muž?“

Zalapala jsem po dechu. Ale zatím jsem nenašla rychlou, a hlavně vhodnou odpověď.

„Co jeho otec?“

Pohledem se mi zabodl do břicha.

„Postará se o něj? O tebe?“

„Ne!“ prohlásila jsem rázně.

„Ne?“

„Nechci to! S tím mužem to skončilo.“

„Jak to mohlo skončit, když jsi těhotná?“

Zaskřípal zuby a odbočil na Sídliště Nad jezerem, kde jsme v Jenisejské ulici bydleli.

Nakonec zastavil před domem a přes mokré čelní sklo zíral na žluté světlo v našem kuchyňském okně. Za ním byla máma už určitě celá nedočkavá, kdy konečně přijedeme. Stála za závěsem s očima přilepenýma na příjezdovou cestu. Kdybychom bydleli níž, viděla bych, jak se ten závěs chvěje jejím dechem.

„Jakže, Karolíno? Chceš mi říct, že s tím dítětem budeš sama? Tuší to, nebo ne?“

Nemusela jsem mu odpovídat, domyslel si to.

Znovu praštil do volantu a znovu se rozezněl klakson. Napadlo mě, že tím mohl mámu úplně zmást. Upozornit ji, že už jdeme k ní nahoru, a přitom to tak nebylo a otec jen soptil vzteky.

„Musíš mu to říct!“

„Ne, nemusím.“

„Je to jeho otec, proboha!“

„A ty jsi můj. Tak mi to konečně dokaž, a neodsuzuj mě pořád. Nekritizuj,“ vybuchla jsem a natáhla se ke klice s úmyslem vystoupit z toho dusna ve fabii. Stokrát radši budu na tom hnusném dešti než uvnitř vozu, kde jsem stěží dýchala.

„Už jsem ti to dokázal! Tím, že jsem pro tebe přijel na letiště a vzal tě navzdory všemu domů. Jiný by se na tebe vykašlal a nechal tě tam v tom dešti stát. S kufrem i tím děckem v břiše. Ať si poradíš sama, když jsou ti rady rodičů úplně ukradené a domov je pro tebe pouze přestupní místo, kde odložíš své problémy.“

„Jaký je tvůj domov? Jaké je Mexiko?“ ptala jsem se Miguela po našem bouřlivém milování, které skončilo teprve před pěti minutami. Tentokrát se odehrálo v malém, hráškově zeleném pokoji hotelu na East Elwood Street. Nevadilo mi, že je poněkud skromný, se strašnou koupelnou a ucpaným umyvadlem, chtěla jsem být s ním jakkoli a kdekoli. A když to v domě jeho strýce, kde bydlel i on, nešlo, tak jsem vděčně přijala jiné řešení. Jen abych byla v jeho náruči.

„Mexiko?“

„Mhm…“

„Uvidíš, až tě tam vezmu. Bude se ti líbit, věř mi.“

„Je jenom plné burritos, těch vašich sombrer a pouličních trhů?“

Hrdelně se zasmál, přitáhl si můj obličej ke svému a zulíbal každý jeho centimetr jemným dotykem rtů.

Bylo to krásné! On byl krásný. Vlasy mu létaly kolem hlavy a šimraly mě na tvářích. Byly jemné a černé jako uhel, stejně jako jeho oči, ztrácela jsem se v jejich hlubinách.

„To si o nás myslíš? Že neumíme nic jiného než dělat burritos a zpívat se sombrerem na hlavě? A handlovat mezi pouličními stánky?“

Položil mi hlavu mezi ňadra a doslova mě spoutal rukama, jimiž mě sevřel v pase.

„Pověz mi…“

„Nic o Mexiku nevíš?“

„Někdy se mi zdá, že o tobě taky ne,“ zašeptala jsem.

Ano, byla to pravda. Věděla jsem o něm pramálo. Ale navzdory tomu jsem se s ním milovala. A věřila mu, šla jsem všude tam, kam mi ukázal, slepě a bezhlavě, protože tu hlavu jsem fakt ztratila někde na půl cesty k rozumu.

„Miluju tě, to nestačí?“ olízl mi pravou bradavku, a mě zaplavila vlna nové touhy. „Jsi moje světlovlasá princezna, můj anděl, něžná cizinka, mi único amor, Karo. Jsem tebou okouzlený.“

Usmála jsem se, přestože jsem v nitru cítila takový slabý záchvěv nejistoty, který občas vyplul na povrch, když jsem si uvědomila, že on je Mexičan a já Evropanka. Ale pokusila jsem se ji před ním skrýt, proto jsem mu zabořila prsty do polodlouhých vlasů a něžně mu je vískala.

„A co dál?“ vyšlo ze mě nakonec.

„A co dál?“

„S námi…“

Najednou ztuhl a jeho sevření mého těla zesílilo natolik, až jsem měla pocit, že mě rozmačká.

„Jak to myslíš, Karo? Máme všechno! Máme jeden druhého, naši lásku…“

„Máme pár společných chvil a nocí čtyřikrát týdně,“ namítla jsem. „V hotelu, u tebe, když strýc není doma. V tvém autě. Nahoře na kopci nad Phoenixem…“

Pustil mě.

Tak nečekaně, až mě ovanul neskutečný chlad.

Potom se posadil, přísně, ne, pořádně chladně se mi podíval do očí a opravdu surově mě popadl za lokty. Vyjekla jsem, protože to bylo nečekané a netušila jsem, co to má znamenat.

„Říkáš, že tě mám jenom na sex?“ křikl na mě.

A já jsem tak nějak směšně zakoktala. Proboha, jak jen na tohle přišel? Co ho to napadlo?

„Říkáš, že tě chci jenom přefiknout?“

Musela jsem doslova zamrkat a zavrtět hlavou, abych odehnala představu, že Miguel povídá něco tak hnusného. A že na mě tak odporně kouká!

Zvedla jsem obočí a pohlédla na něho lesklýma očima, v nichž mohl číst: Lásko, lásko, co to říkáš?

Ale nebyla to představa. Skutečně se mě ptal a skutečně mě propaloval pohledem.

„Takže tohle si myslíš o Mexičanech? A prý sombreros. Mujeres estúpidas europeas!“

Doslova vybuchl a zatřásl mnou jako pytlem, až mi zuby cvakly o sebe, a kousla jsem se do jazyka. Sykla jsem bolestí a nevěřícně přimhouřila oči.

„Migueli…“ vymáčkla jsem ze sebe tenkým hláskem plným opravdového šoku.

Co to dělal?

„Hloupá Evropanka!“ vykřikl tentokrát anglicky a v těch jeho očiskách, která mi v té chvíli fakt naháněla strach, mu zajiskřilo.

Pokusila jsem se vykroutit z jeho sevření a vstát z postele. Ale nešlo to. Byl příliš silný.

Nechápala jsem ho.

„Hloupá krávo! Už to nikdy neříkej, nikdy, jasné?“ řval.

Strachy jsem polykala naprázdno a zmenšila se přinejmenším o deset centimetrů.

Co jsem proboha řekla? On si ty hlouposti jen domyslel.

„Migueli, uklidni se, prosím tě…“

„Uklidni se? Uklidni? Obviňuješ mě tady z nepěkných věcí, Karo. Jako bych byl nějaký zasraný kurevník nebo co…“

„Ne, to ne…“

„Tak potom co? Nedávám ti dost? Dárky, kytky…“

Jeden z dárků jsem si zrovna chtěla obléct, protože jsem usoudila, že nastal čas jít. Červenou podprsenku pohozenou na polštáři. Daroval mi ji před týdnem v balíčku se stříbrnou stuhou. Prý abych byla pro něj ta nejkrásnější. Držela jsem ji v prstech a potlačovala vzlyk. Trvalo to jen pár vteřin, než mi ji doslova vytrhl z ruky a mrštil s ní přes celý pokoj, nedbaje toho, s jakou láskou mi ji tehdy dal.

Ještě pořád odporně vzteklý.

„Ach Migueli…“ zachvěl se mi hlas.

Zřejmě ano, podle sebe mi zřejmě dával dost. Všechno… Nepochopil, že na ty jeho dary kašlu. Že chci i setkání po práci, s jeho kamarády a mými přítelkyněmi, společné kino, nákupy, držení se za ruce na náměstí, posezení v cukrárně, objetí v tramvaji.

Prostě normálně, všem na očích.

Nejen pořád tajné milování po hotelech a konzumace burritos v jeho autě po nočním výletu do opuštěného parku. Zpočátku to sice bylo takové tajemně krásné, ale teď to spíš zavánělo jasným skrýváním se.

„Ach Karo…“ napodobil mě. Nejdřív mírně ironicky, ale po chvilce, když zjistil, že se ho opravdu bojím, že mám strach v očích, to zopakoval něžněji, jaksi ustaraně.

„Ach Karo… Karo. Odpusť!“

Zírala jsem na něj jako na blázna. Kdo to jen byl? Kdo to byl před několika vteřinami a kdo je to teď?

„Rozzlobil jsem se. Protože jsem se cítil uražený. Já tě miluju a nesnesu, když o tom kdokoli, nebo dokonce ty, začne pochybovat!“

Mlčky jsem přikývla.

„Dám ti, co chceš, mi dulce.“ Pohladil mě po tváři, upravil mi rozcuchané vlasy, a dokonce vstal a zamířil k té mé podprsence na zemi. Seděla jsem bez pohybu na posteli a s obavami ho pozorovala.

Vrátil se ke mně. Podprsenku mi oblékl, jemně zapnul její háčky a potom mi natáhl tělové kalhotky.

„Všechno!“

Tajemně na mě pohlédl.

„A teď pojď, odvezu tě domů. Až ke dveřím tvého pokoje, přikryju tě, políbím na dobrou noc a potom půjdu o tobě snít.“

Dovolila jsem mu to, i když jsem byla šokovaná, že se mnou nezůstal v hotelu přes noc.

Dovolila jsem mu to, protože jsem si pomyslela, že ten jeho výbuch nic neznamenal. Že je prostě takový… Temperamentní. Že mu v žilách koluje horká krev.

Mexická.

Jak naivní…

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Prolog

1. kapitola

2. kapitola