Ukážka z elektronickej knihy

VÚDÚ,

ZOMBIE,

KARNEVALY

s doprovodným textem

Kateřiny Mildnerové

MILOSLAV

STINGL

JOTA / 2014

© Miloslav Stingl, 2014

Ilustrace © Petr Pačes

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-685-2

ISBN mobi 978-80-7462-696-8

1.

TŘETÍ

BARVA

AMERIKY

Amerika je v očích světa jednak zemí těch, kdo ji obývali předtím, než u jejích břehů přistál Kryštof Kolumbus – tedy zemí indiánů, kteří samozřejmě i dnes tvoří značné procento obyvatelstva řady amerických států. Je však také zemí těch, kdo s Kolumbem na tento kontinent přišli – zemí bělochů, kteří tu postupně vytvořili vlastní výraznou kulturu, vlastní státy a také velice vyspělé hospodářství, zejména na severu světadílu, v USA a Kanadě.

Vedle „rudých“ – původních obyvatel Ameriky – a „bílých“ přistěhovalců a nových pánů tohoto světadílu tu však žijí ještě třetí, na něž při pohledu na Ameriku často jakoby zcela zapomínáme. Touto „třetí barvou“, která tvoří spolu s „rudou“ indiánů a „bílou“ pokolumbovských přistěhovalců trikolóru současného obyvatelstva Ameriky, je barva černá.

Ani tito „černí“ před Kolumbem v Americe nežili. I oni přišli odjinud. Každý samozřejmě ví, že z Afriky, a každý také ví, že nepřišli z vlastní vůle, ale že byli do Nového světa zavlečeni jako bezprávná zvěř na otrokářských lodích, aby tu pak do úmoru dřeli na plantážích a v dolech, které si v zemi „rudých“ zřídili „bílí“.

Známým příběhem o příchodu černých otroků do Nového světa však naše znalosti o této „třetí barvě Ameriky“ zpravidla končí. A pokud už vůbec hovoříme o černoších Ameriky, pak je vlastně vždycky ztotožňujeme s černými obyvateli jedné jediné americké země – Spojených států.

Pod pojmem „černá Amerika“ si většina z nás představí neworleánský jazz a ghetta severoamerických měst. „Černá Amerika“ – to jsou pro nás také spirituály a tklivá blues, to je pro nás veliký „Satchmo“ Armstrong, to jsou pro nás i desítky dalších renomovaných zpěváků od Diany Rossové po Ellu Fitzgeraldovou. To jsou pro nás i černí sportovci USA – Carl Lewis, Bob Beamon či třeba Muhammad Ali – a to jsou pro nás ovšem i takoví představitelé černé části obyvatelstva USA jako Martin Luther King či Malcolm X.

Četli jsme také knihy, které o životě této černé Ameriky a jejich příslušníků vyprávějí. V dětství například Chaloupku strýčka Toma, v ne příliš dávné době slavné Kořeny. A viděli jsme možná i tento a jiné severoamerické „černošské“ romány zfilmované.

Ale když se na své vlastní znalosti o této „třetí barvě Ameriky“ podíváme z nadhledu, dostatečně kriticky, uvědomíme si, že všechno, co o nich víme, se opravdu a vlastně bez výjimky váže jen k jediné – severoamerické – zemi, ke Spojeným státům. (V Kanadě, druhé zemi amerického severu, žije černochů velice málo.)

Přitom sami černošští vědci v USA, jmenovitě i snad vůbec nejvýznamnější černošský historik této země profesor Frazier, si uvědomovali, že v době otroctví byla vlastní kultura černošského obyvatelstva Spojených států téměř zničena, že na severu Ameriky byla také zcela rozdrcena vlastní sociální organizace a že bylo pošlapáno a zcela zapomenuto i vědomí jedincova etnického původu. (Všichni černoši přece nebyli prostě jen navzájem si ve všem všudy zcela podobní „lidé černé pleti“, nýbrž pocházeli z některé, zcela konkrétní, jménem označitelné africké skupiny, například Mandingo.)

To všechno, co bývá automaticky přisuzováno všem černochům amerického kontinentu, ovšem ve skutečnosti platí jen pro afroamerické obyvatelstvo USA. Černoši však navzdory našim znalostem, přesněji řečeno neznalostem, nežijí jen v USA. Právě naopak. Jestliže v USA (a ještě více v Kanadě) představují černoši jen poměrně malou menšinu jejich obyvatelstva, pak v oné „druhé“ Americe – v kontinentální Latinské Americe a na ostrovech v Karibském moři – tvoří v řadě zemí lidé tmavé pleti absolutní většinu jejich populací. A o nich, těchto v Evropě i jinde skoro neznámých, „zapomenutých“ černoších, chce hovořit tato kniha.

2.

AFROAMERIČANÉ A AFROAMERICKÉ KULTURY V LATINSKÉ AMERICE A KARIBSKÉ OBLASTI

Tato kniha chce tedy hovořit o jednotlivých kapitolách dějin a zejména o kulturách černochů Latinské Ameriky a karibské oblasti. O kulturách, poněvadž – a v tom je základní rozdíl mezi Spojenými státy a velkou většinou ostatních zemí tohoto kontinentu – zde v Latinské Americe a zejména v karibské oblasti k zániku černošských kultur nedošlo. Právě naopak – na řadě míst se tyto kultury dobře zachovaly a v některých případech se dokonce, díky působení nových, místních podmínek, dále rozvinuly. Těmto kulturám říkáme „afroamerické“ a jejich nositelům „Afroameričané“, s tím, že jména příslušných zemí bývají často vkládána do označení místních nositelů afroamerických kultur. Bývá tedy řeč například o Afrobrazilcích, Afrovenezuelcích a podobně.

Hned na počátku vyprávění o této „třetí barvě Ameriky“ je ovšem třeba podtrhnout jednu skutečnost: Afroamerické kultury Latinské Ameriky a ty, kdo je vytvořili a kdo jsou jejich nositeli – tedy například ony Afrobrazilce – nelze stavět do protikladu k ostatním skupinám obyvatelstva jejich země. A stejně tak by nebylo správné – jak se to někdy činívalo – vést mezi černochy a nečernochy Latinské Ameriky jakousi rigorózní sociální hranici, která například kladla zjednodušující nesprávné rovnítko: Černý rovná se chudý, vykořisťovaný a bílý rovná se bohatý, vykořisťující.

Sociální hranice, a nejen v Latinské Americe, se nikdy zcela nekryly a ani v budoucnu nikdy nebudou zcela krýt s barvou pleti.

ZÁPADOAFRICKÁ „NÁSTAVCOVÁ“ MASKA

(KMEN BETE, POBŘEŽÍ SLONOVINY).

Afroameričané (a jejich afroamerické kultury) nejsou rozšířeni stejnou měrou po celém území Latinské Ameriky a karibské oblasti. Vzhledem k tomu, že černoši přišli do Nového světa z tropické Afriky, jejíž podnebí odpovídalo zejména nížinným horkým a vlhkým oblastem Nového světa, usazovali se (přesněji řečeno byli usazováni) otroci s tmavou pletí právě v takových oblastech. Afroameričané sídlí v pobřežní části Argentiny, jmenovitě při ústí řeky La Plata, dále na pobřeží Uruguaye, v menší míře i ve vnitrozemské Paraguayi. Značný počet jich žije v největším státu Latinské Ameriky – Brazílii, přičemž hlavní oblastí jejich koncentrace je tu severovýchod země, kde leží i skutečná „metropole“ afrobrazilských kultur – město Salvador.

Převážně černošské jsou i tři takzvané jihoamerické Guyany – v prvé řadě vlastní (bývalá britská) Guyana a s ní sousedící Surinam, jakož i Cayenne (Francouzská Guyana). Ve Venezuele žijí Afroameričané zejména na jejím severu – při pobřeží Karibského moře, jmenovitě v oblasti Barloventa na západ od Caracasu, i v sousední Kolumbii.

V takzvaných andských republikách (Ekvádoru, Peru, Bolívii a Chile) se africké skupiny, dovezené sem otrokáři, zpravidla rychle rozplynuly v mase místního indiánského obyvatelstva. V těchto republikách se zachovaly jen černošské enklávy (někdy však poměrně početné), v nichž i dnes kvetou afroamerické kultury. Například v Peru je takovýmto ohniskem lokálních afroamerických kultur oblast přístavu Trujillo.

Malé, vlhké a horké země Střední Ameriky mají (s výjimkou Kostariky) velmi početné skupiny afroamerického obyvatelstva. Zvláště to platí o Panamě, Hondurasu a Belize. V Mexiku je černá populace soustředěna zejména kolem přístavů Veracruz a Tampico a obecněji při celém rozlehlém pobřeží Mexického zálivu.

Skutečně „černým územím“ Ameriky je ovšem karibská oblast. Skoro všechny země Velkých i Malých Antil mají velice vysoké a často i absolutně převažující procento černošského obyvatelstva. Ve Velkých Antilách jsou prakticky jen Afroameričany (a nepočetnou skupinou mulatů) obývány Haiti a Jamajka. Právě v obou těchto zemích – a zejména pak na Haiti – se široce rozvinuly afroamerické kultury. Velký počet černošského obyvatelstva má také Kuba, která je vůbec největší zemí Antil, i nedaleká Dominikánská republika. Početní černoši žijí rovněž na Portoriku, jakož i na Amerických i Britských Panenských ostrovech.

V Malých Antilách, v nichž se v druhé polovině dvacátého století ustavila celá řada nezávislých států, tvoří Afroameričané takřka vždy absolutní většinu obyvatelstva. Jmenovitě na ostrovech Svatý Kryštof a Nevis, Antigua, Svatý Martin, Anguilla, i bez výjimky ve všech státech Návětrných ostrovů – tedy na Dominice, Svaté Lucii, Svatém Vincentu i Grenadě a také na zde ležících „zámořských departementech“ Francie – ostrovech Martinik a Guadeloupe. Černoši také tvoří velkou většinu obyvatelstva na dosud Nizozemci spravovaných takzvaných ABC ostrovech (Aruba, Bonaire a Curaçao) i na ostrovech Svatý Eustach a Saba, patřících rovněž pod nizozemskou správu. Také v hospodářsky významné antilské republice Trinidad a Tobago dosahuje podíl černošského obyvatelstva skoro padesáti procent (plus zhruba deset procent mulatů).

K Americe a konkrétně ke karibské oblasti je konečně třeba připočítat i tři už v Atlantiku ležící souostroví, která se však rázem své krajiny, svým hospodářstvím i svými dějinami a kulturou velmi podobají vlastním Antilám a jsou s nimi spojena i celou řadou svazků. Jedná se o Bahamské ostrovy, dále o skupinu nevelkých ostrovů Turks a Caicos, jakož i o hlouběji v Atlantiku ležící Bermudy. Na všech třech těchto „amerických souostrovích mimo Ameriku“ tvoří opět Afroameričané převážnou většinu obyvatelstva.

Černochů je tedy v Americe velké množství. Ovšem kolik jich v celém tomto světadíle skutečně žije, to lze jen stěží přesně říci. Mimo jiné i proto, že jednotlivé latinskoamerické a karibské země provádějí sčítání svého obyvatelstva podle zcela rozdílných měřítek a v některých z těchto sčítání není ani barva pleti brána v potaz. Při značně rozšířeném a složitém procesu míšení, k němuž mnohde dochází, je navíc často jen velice těžko možné určit, kdo je například zambo (tímto slovem jsou v této části Ameriky označováni míšenci černochů s indiány) atd.

V každém případě ona zapomínaná černá, mnohdy jakoby mlčící menšina je v řadě zemí Ameriky ve skutečnosti většinou. Novému světu dala nejen milióny svých příslušníků, nejen svou práci na třtinových plantážích, při sklizni tabáku či v dolech, z níž vyrůstalo bohatství tohoto kontinentu, ale ještě něco mnohem důležitějšího. Něco, co nelze vážit na tuny a počítat na dolary, co je však hodnotou samo o sobě. Tímto velikým bohatstvím Nového světa a výlučným „dítětem“ amerických černochů jsou jejich místní afroamerické kultury a také „afroamerické kapitoly“ dějin těchto zemí.

Afroamerické kultury se zpravidla formovaly na bázi náboženských systémů, v jejichž centru stálo vždy uctívání různých bohů. Tito černí bohové Ameriky jsou nejvýraznějším symbolem afroamerických kultur, širší veřejnosti ovšem zůstávají prakticky neznámí.

Teď, na samém počátku cesty za afroamerickými kulturami a za afroamerickými kapitolami historie zemí Latinské Ameriky, musíme však nejprve pohlédnout jinam – na východ. Odtud k Novému světu přichází nejen slunce, ale odtud přišli i ti, kdo tyto své kultury v Americe vytvářeli a přetvářeli, ti, kdo se – proti své vůli – z původních Afričanů stali onou „třetí barvou Ameriky“.

Musíme pohlédnout na Afriku, zejména na tu její část, která je k Americe jakoby přivrácená, tedy na západní pobřeží Afriky. Na starou Afriku, takovou, jaká byla před pěti stovkami roků. Tehdejší Afriku, která je vlastně dnešní širší veřejnosti stejně neznámá jako její latinskoameričtí vnukové a pokračovatelé. Pohleďme tedy k dávné, předkoloniální černé Africe.

3.

POHLED

NA AFRIKU

Budoucí latinskoameričtí černoši přišli do Nového světa z Afriky, a proto nejprve několik slov o samotném kontinentu (i když posláním této kapitoly není podat úplný, vyčerpávající zeměpisný obraz Afriky): Afrika je, co do své rozlohy, druhým největším světadílem naší planety. Je tedy například třikrát větší než celá Evropa (30 313 000 km²). Na rozdíl od Ameriky, kde jsme své putování začali, kontinentu členitého a skoro „několikadílného“ (Jižní, Střední, Severní Amerika plus početné americké a antilské ostrovy), působí Afrika už při pohledu na mapu velice „kompaktně“. Také její pobřeží je málo členité. Celé dvě třetiny Afriky leží v tropických šířkách, proto má světadíl převážně tropické klima. Návyk černého obyvatelstva na horké a vlhké podnebí hrál přirozeně velice důležitou úlohu při osudovém rozhodnutí dovážet do tropické Ameriky původní obyvatele právě odsud.

Do Ameriky přivážení černí otroci nepocházeli ovšem z celého afrického kontinentu, ale zejména z jeho západní části a rovněž – v poněkud menší míře – i z jihu, především z pobřežních oblastí.

Evropští otrokáři vlastně do nitra černého kontinentu dlouhý čas vůbec nepronikali. Zůstávali na jeho pobřeží, a proto se také v dějinách Afroameričanů hovoří převážně jen o této pobřežní části západní a jihozápadní Afriky.

Pro jednotlivé části tohoto dlouhého pobřeží kontinentu užívali obchodníci s otroky a užívají i dějepisci Afroameričanů názvy, které bychom na dnešních mapách již nenalezli. Nejsevernější úsek západního pobřeží černé Afriky, tj. území ležící zhruba mezi dvěma v dějinách Afroameričanů důležitými řekami – Senegalem a Gambií – bývalo označováno jako Senegambie. Z kmenů, jejichž četní příslušníci přišli do Latinské Ameriky a karibské oblasti, zde sídlili mimo jiné Wolofové, Fulbové, Felupové a samozřejmě početní Mandingové.

MANDINGSKÝ MARABUT, TZV. SVATÝ MUŽ.

LIDÉ JE UZNÁVAJÍ JAKO UČITELE, LÉČITELE A DUCHOVNÍ VŮDCE. SENEGAMBIE (SENEGAL), 1853.

Na jih od řeky Gambie začíná (přesněji řečeno začínalo v oněch časech) takzvané Hornoguinejské pobřeží, které dějepisci Afroameričanů rozdělují na pobřeží Jižních řek[1] a pobřeží Koření.

1 Jižní řeky, například řeka Pongo, tvořily v ústích četné ostrůvky, které se později, v době, kdy už byl obchod s „černým zbožím“ oficiálně zakazován, staly oblíbeným kotvištěm ilegálně obchodujících otrokářských lodí.

Na dnešní politické mapě Afriky vyplňuje pobřeží Jižních řek zhruba území dnešní republiky Guinea (bývalá Francouzská Guinea) a republiky Sierra Leone. Sídlili zde například Sussuové (v Guineji) či pracovití Chambové (v Sieře Leone) a další.

Druhou tradiční oblastí Horní Guineje bylo pobřeží Koření, někdy nazývané rovněž pobřeží Pepře, vyplňující zhruba území dnešní Libérie. Tímto ceněným kořením, které zdejšímu úseku pobřeží západní Afriky dalo její tehdejší jméno, byl místní „pepř“. Říkalo se mu také „rajské obilí“ a věřilo se, že chrání před úplavicí. Ta tehdy mimo jiné velice trápila právě otroky převážené do Ameriky a často byla příčinou jejich úmrtí. Proto bývalo „rajské obilí“ přidáváno i do potravy, jíž byli černoši na otrokářských lodích krmeni.

Na pobřeží Koření neexistovaly žádné kvalitní přírodní přístavy, a tak prodej a koupě Afričanů tu byly provozovány zpravidla přímo na palubách při pobřeží kotvících otrokářských lodí. Z pobřeží Koření přicházeli do Ameriky zejména Krumenové, příslušníci zdatného rybářského kmene, kteří byli v Americe ceněni i jako dobří námořníci.

Pobřeží Koření končilo na koloniálních mapách u takzvaného mysu Palem. Za ním, kde se pobřeží lomí a stáčí se k východu, začínalo pobřeží Slonoviny. Vedle tohoto svého tradičního exportního artiklu – bílé slonoviny – začala však tato oblast Horní Guineje brzy exportovat ve značném množství i „černou slonovinu“ – otroky.

Pobřeží Slonoviny přecházelo (bez toho, že by tu byly nějak výrazněji vymezeny jeho východní hranice) v Zlaté (Zlatonosné) pobřeží, snad nejvýznamnější oblast obchodu s otroky v celé Africe. Z žádné jiné části černého kontinentu nepřišlo do Ameriky tolik „ebenového zboží“ – jak se mu také říkalo – jako odtud. Zde také vznikla později celá řada obchodních stanic, faktorií, pod správou evropských mocností.

V koloniálních dobách bývali často všichni obyvatelé Zlatého pobřeží označováni společně jako Koromantové. Pod tímto jménem přicházeli do Ameriky zejména příslušníci dvou velice významných a početných zdejších skupin – vnitrozemských Ašantů a pobřežních Fantů.

Východní hranici Zlatého pobřeží tvořila řeka Volta. Za Voltou začínalo při Beninském zálivu se rozkládající pobřeží Otroků (Otročí pobřeží). Samo toto koloniální jméno ukazuje, že také odtud, přes zdejší přístavy Lagos a Badagry, přicházel do Ameriky velký počet otroků. Právě odtud pocházeli i příslušníci dvou skupin, které přispěly mimořádně velkým dílem ke zrodu a rozvoji afroamerických kultur. Prvou z těchto skupin byli Jorubové, pocházející z dnešní Nigérie, druhou pak Fonové, hlavní kmen afrického Beninu (do roku 1975 známého pod názvem Dahome), kteří byli ve zvlášť velkém počtu dováženi na Haiti. Z přístavů na pobřeží Otroků – z Bonny a zejména ze Starého i Nového Kalabaru – přicházeli však do Nového světa i příslušníci dalších, velice důležitých skupin, které dodnes hrají zvláštní roli ve spektru afroamerických kultur Nového světa, například Efikové, známí Ibibiové a další.

GORILÍ MASKA Z KAMERUNU.

Starý a Nový Kalabar (Calabar) tvořil v koloniálních časech hranici mezi Horní a Dolní Guineou. Obyvatelé Dolní Guineje byli americkými plantážníky ceněni mnohem méně než obyvatelé Horní Guineje. Proto také z tohoto rozlehlého pásu pobřeží (z dnešního Kamerunu, Gabunu, Konga a Angoly) přišlo podle dostupných pramenů do Ameriky relativně méně otroků.

Kromě Jižních řek a Horní a Dolní Guineje byli do Ameriky (v nesrovnatelně menší míře) dovezeni i příslušníci některých kmenů dnešního Mosambiku. Na pobřeží této části jihovýchodní Afriky se totiž dokázali poměrně brzy zachytit portugalští obchodníci, kteří tu pak – déle než kdekoli jinde, nerušeni svými konkurenty z jiných evropských zemí – obchodovali také velice úspěšně s živým „černým zbožím“, určeným pro Ameriku.

4.

KDO BYLI,

JAK ŽILI

Jací vlastně byli černí Afričané v onom patnáctém století a dlouhých letech předcházejících? Jak žili předtím, než u břehů jejich kontinentu, na všech těch pobřežích barvitých koloniálních jmen – pobřeží Otroků, pobřeží Zlata, pobřeží Koření, pobřeží Slonoviny – přistáli první Evropané, co dělali a jak vlastně vypadali? A – abychom se otázali co nejšířeji – kým vlastně byli?

Sestavíme si tedy jakési černé „Who is who“ – „Kdo je kdo“, abychom poznali předky Afroameričanů v jejich původním domově, v jejich staré vlasti. Afroameričané, o nichž budeme hovořit, jsou bez výjimky potomky černochů, kteří obývali v předkoloniálním období západní a také jihozápadní a částečně i jižní, střední a jihovýchodní Afriku. Obyvatelé severní části Afriky, lidé mnohem světlejší pleti – hamitosemitští Arabové, Berbeři a Kušité – do Nového světa jako otroci nepřicházeli.

Afriku na jih od Sahary obývali a obývají vlastní černoši – příslušníci takzvaného negroidního či ekvatoriálního plemene. Patří k nim několik základních skupin: dříve i dnes značně izolovaní, nepočetní Pygmejové, sídlící v centrální části kontinentu. Dále primitivnější Křováci a Hotentoti, žijící dnes na západě jižní Afriky – v Namibii a Jihoafrické republice. Ve východním Súdánu, zejména v povodí Bílého Nilu, sídlili pak před pěti stoletími a sídlí i dnes Niloté, velice tmaví lidé značně vysokého vzrůstu. Ale ani ti do Ameriky nepřicházeli.

Dnešní Afroameričané jsou potomky dvou dalších základních a navzájem si podobných skupin afrických černochů – Bantuů a Súdánců („západních Súdánců“). Tito Súdánci žili a žijí v západní části Afriky zhruba od Senegalu po jižní hranice dnešního Kamerunu. (Naproti tomu prakticky nikdy nežili na území státu, který se dnes nazývá Súdán.) Bantuové pak obývali a obývají celou střední a jižní Afriku i značnou část té východní.

Svým tělesným vzhledem se od sebe Bantuové a západní Súdánci nijak výrazně neodlišují. Pro příslušníky obou těchto základních skupin afrického obyvatelstva je charakteristická dlouhověkost, značná tělesná výška, nízký zaoblený obličej, slabě vyvinuté nadočnicové oblouky, široká ústa, široký a krátký nos a rovněž celkové slabé ochlupení.

Bantuové a západní Súdánci hovořili v době příchodu prvních Evropanů do černé Afriky pravděpodobně více než jedním tisícem různých jazyků a nářečí, náležejících k těmto dvěma jazykovým rodinám (súdánské a bantuské). Bantuské jazyky jsou si však mezi sebou navzájem bližší. Tisíc jazyků – to znamená také nejméně tisíc nejrůznějších kmenů, často se navíc ještě rozpadajících na dvě až tři navzájem znepřátelené části. Tato – jak ji nazýval první ghanský prezident Kwame Nkrumah – „balkanizace Afriky“ přirozeně velice usnadňovala pozdější ovládnutí světadílu evropskými koloniálními mocnostmi.

Jestliže v předkoloniální západní a jižní Africe existovalo snad více než tisíc různých jazyků, pak náboženské představy jednotlivých kmenů, které sehrály základní roli ve formování afroamerických kultur v Novém světě, si byly velice podobné. Tato náboženství (a obecně i celou západoafrickou „filozofii“) můžeme označit ve velké většině za „animistická“. Čelný znalec Afriky profesor Ctibor Votrubec je charakterizoval takto: „Jejich jádrem je koncepce univerzální, vše naplňující životní síly, která v průběhu života sílí nebo slábne, a ideálem každého Bantua je mít jí co nejvíce. Síla může působit i na jinou, ale silnější ovlivňuje slabší a nad všemi silami stojí bůh – duch a stvořitel, v němž je veškerá moudrost a který je zdrojem vší síly, tu předává všem bytostem i rostlinám. V hierarchickém pořadí jsou na prvém místě zakladatelé kmene, jimž bůh dal jako prvním život a kteří jako nejvyšší duchovní bytosti jsou prostředníky mezi bohem a člověkem. Pak následují zemřelé osoby – předkové. Mezi žijícími osobami jsou nejpřednější náčelníci a starší kmene, kteří dostali nejlepší část životní síly. Člověk je v představě Afričana vrcholem stvoření. Člověk má zodpovědnost, aby jeho životní síla vzrůstala, svobodně si volí mezi silnějšími bohy a mezi dobrem a zlem. Zlo, zejména zbabělost, je přísně trestáno, neboť narušuje kosmický řád. Aby se dobro, například po vraždě nebo násilnosti, obnovilo, musí být konány oběti a životní síla musí být očištěna krví. Proto je v Africe obětováno tolik kozlů a jiných zvířat a proléváno mnoho úliteb bohům (ulévání nápoje na zem, dříve než se začne pít).“

Koniec ukážky

Table of Contents

1.

2.

3.

4.