Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů

Hovory s doktory II

Copyright © Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů, 2020

Photo © Anna Mrázek Kovačič

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7099-9

Když tatínek odcházel, pořád mi opakoval: „Babu, prosím, nikdy se nepřestaň ptát, proč jsi na světě.“

Tak se ptám. Nejen sebe sama.

Myslím, že existence je, bez patosu a namyšlenecké ironie, vážně zázrak. Prostě dar. Kolikrát, když venčím psy a cítím po dešti živý les, když se potápím a svojí přítomností děsím kraby, když se po běhu napiju ledové vody, tak zcela jasně vím, že mám za povinnost jen krystalickou vděčnost. Jen tichou pokoru.

Sanjiv, můj kamarád, mne skrz své vlastní náboženství mile poučuje, že jsem navyklá vidět vždy jen cihlu v domě, která chybí, ne ten celičký dům, co tak pěkně stojí i za bouře. Jenže, neumím si pomoct, děsí mne dnešní realita, kdy je takřka každý můj známý nějak nemocný. Kdy nám takřka každičký den chodí do Be Charity žádosti rodičů nemocných dětí.

Autoimunita se skloňuje už i v kadeřnictví a ze zdraví se stalo větší téma, než bývalo za mého dospívání fitness.

Opravdu je naše jídlo a prostředí tolik toxické? Nebo jsme toxičtí my? Naše požadavky, očekávání a vůbec celičký styl života? Jak moc zlý či dobrý je stres? Jsou lidé zodpovědní i za své úrazy? A když budu šťastná a dám si láhev červeného a cigáro, je to lepší, než když budu nešťastná a budu chroupat biomrkev? Můžu si za všechno, co se mi děje? Co znamená náhoda? Je to mylné, zbytečné slovo? A existuje vůbec osud?

Mám k lékařské profesi obrovskou úctu. A ne kvůli rodičům. To ani v patě. Tedy, ne že by si ji moji dva psychiatři nezasloužili. To právě naopak. Jen adorace nejbližších je tou nejsložitější.

Spíš skrz zcela laické pátrání nad původem onemocnění našich dětských klientů, nad nemocemi bližních, nad vlastním tělem, jsem se čím dál víc propadala do množiny otázek bez odpovědí. A žádný Tolle, Lipton, ba ani Braden mne z ní vytáhnout neuměli. Jak velká je síla myšlenky? Existuje vůbec duše? Věří lékaři na důkazy kvantové fyziky? Jaká je síla jednotlivce? Kam až sahá vědomí? A co vše ovlivní svědomí? Toužila jsem po povídání s duchovními. Ale Jakub mi je rozmluvil. Tak vznikly Hovory s doktory II.

Zcela upřímně, nad každou svou knihou o lásce nesmírně pochybuji. Jaká úlevná změna je, že tady jsem si zcela jistá, že vás čtení bude bavit. Na tuhle partu dvanácti je totiž absolutní spoleh.

Barbara Nesvadbová

Tuhle dobu úplně pozřel covid. Je všude. V našem rozhodování. Co mě děsí nejvíc, v našich straších. Ale záměrně jsme nechtěli, aby se prožral i naší knihou. Proto je ho tam málo. Šmarjá, kolik teorií, vysvětlení, výroků, vtipů, osobních i úplně neosobních zkušeností, zpatlaných i vědeckých názorů je slyšet! Do knížky, kde naším záměrem bylo ukázat hloubku myšlenky, by se tak ty instantní výroky kladené na sebe jak palačinky po smažení prostě nehodily. Ani jsme nechtěli děsit dalšími teoriemi, kde zcela jistě – a to je prostě jen otázka pravděpodobnosti – některá nakonec klapne. To, co jsme chtěli, bylo zprostředkovat názory a postoje lidí, kteří nám připadají zajímaví. Zajímaví tím, co dělají, zajímaví tím, co dokázali.

V téhle knize nenajdete patent na rozum. Nenajdete v ní ani recept na zdravý život. Není to konečně ta spásná příručka na to, co jíst, co nejíst, co dělat, co nedělat, co si myslet a co ne. Někdy si dokonce jednotliví doktoři, se kterými jsme mluvili, odporují. Jak v pohledu na svět, tak v pohledu na pacienta.

Akademické tituly, které dohromady tvoří víc písmenek než samotné příjmení toho či onoho doktora, automaticky nedělají z jejich nositele pánaboha. S některými hodně úspěšnými a výbornými doktory jsme v jejich postojích různě velkou měrou nesouhlasili, někdy velmi halasně, někdy jen takovým povzdechnutím.

Většina z nich ale pro mě sympaticky bere život s velkým nadhledem. Proto třeba snesou i tenhle otřepaný vtípek:

„Jenom žádnou paniku,“ uklidňuje lékař pacienta, „tuto operaci už jsme prováděli nejméně třicetkrát. Jednou se musí povést.“

A ano, s doktory jsme mluvili nejen o životě. Ale i o víře a o smrti. Jak jeden z nich říkal: „S vírou má člověk šanci k nápravě. Záchranu nalezne v odpuštění a pokání. Je třeba být připraven, že smrt může přijít zítra.“

26. 10. 2020

Jakub Knězů

plk. v. v. prof. MUDr. Vladimír Beneš, DrSc.

neurochirurg, přednosta Ústavu klinických neurooborů ÚVN a emeritní přednosta Neurochirurgické kliniky Ústřední vojenské nemocnice Praha a 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy

Co se o tomto neurochirurgovi neví? Co už někde někam neřekl? Nebo někdo jiný o něm? Ano, ví se o něm, že sbírá dravé brouky čeledi střevlíkovití. Že jich má plný dům – tedy vystavených, mrtvých. A plánuje, že časem přemístí sbírku do muzea.

Ano, ví se o něm, že se kamarádí s hercem Oldřichem Kaiserem a že spolu jezdí na výpravy do celého světa. A ano, asi se o něm i ví, že při operacích mozku poslouchá tvrdý rock. A s ním tedy i všechen personál na sále. Ale i tak vás překvapí. Třeba tím, že už z chodby před jeho kanceláří cítíte cigaretový dým. (A pak vám přizná, že počítá s tím, že závislost na cigaretách mu zkrátí život třebas i o pár let.) Třeba tím, že v kanceláři sedí ve vytahaném tričku – košili snad prý na sobě nikdy neměl – a v očích má přes svůj věk pořád chlapeckou jiskru.

Podle něj se říká, že největším štěstím v životě je mít práci jako koníček. Proto tvrdí, že během svého života ani jednou nebyl v práci.

A s šibalským úsměvem, ale i sebejistě vám řekne, že je nejlepším neurochirurgem u nás. A zároveň podotkne, že když někomu řekne, že ho nečeká nic dobrého a jeho nemoc je fatální, tak se nikdo, ale opravdu nikdo nezeptá, kolik času mu vlastně zbývá.

A není zastáncem žádné víry. Žádného dogmatu. Snad jediné, v co věří, je lidský mozek. Neuvěřitelné zařízení až o stu miliard neuronů.

Plk. v. v. prof. MUDr. Vladimír Beneš, DrSc., narozený v červenci 1953, syn známého lékaře, otec lékaře, neurochirurg, přednosta Ústavu klinických neurooborů ÚVN a emeritní přednosta Neurochirurgické kliniky Ústřední vojenské nemocnice Praha a 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy.

Pane profesore, je ve vašich očích život spravedlivý?

Řekl bych, že ano. V nemocích i v chování individua spravedlnost jistě je. Nemoci si nevybírají, mohou postihnout kohokoli. Dlouhodobá spravedlnost je také v tom, že když se člověk chová slušně a poctivě, může se ráno probudit a podívat se sám sobě v zrcadle do očí. A pak – jakákoli nepoctivost člověka dožene. Vždycky. Ať chcete, nebo nechcete.

Dá se říct, že se lékaři, lidé, kteří si vybrali medicínu, něčím od zbytku společnosti liší, nebo mají nějaký společný rys? Jsou zodpovědnější? Mají v sobě vyšší dávku empatie? Touhu po službě?

To by měli mít. Medicína iniciálně přitahuje lidi, kteří se zodpovědnosti nebojí, vybírají si ji spíš ti, kteří jsou schopní uvažovat realisticky a ne přesložitě, ti, kteří chtějí primárně řešit nějaký problém. Ti „rozplizlejší“ jdou na filozofii. Ale že bychom se nějak zásadně lišili od většinové společnosti, to si nemyslím.

Pan děkan Widimský říká, že v rámci lékařské profese, konkrétně mluvil o kardiologii, je obrovská konkurence – v zahraničí ještě větší než v Česku. Touha být lídrem daného zdravotnického zařízení, dané nemocnice je prý obrovská…

S tím souhlasím. Medicína je přece největší byznys na světě. To je první důvod ke konkurenci. A druhý – a to platí hlavně pro nás – my máme zdravotnických zařízení a doktorů strašně moc. Největší konkurenční boj je asi v chirurgických oborech, tam jsou lidé se silnou touhou dostat se na vrchol, něco dokázat.

Vážně tedy může být bílá labuť jen jedna – a ostatní jsou statisti?

Tak je to všude. Máte tažné koně a pak vatu, která dělá normální práci.

Jste nejlepší ve svém oboru?

To nemohu říct já, ale okolí.

V knize Mé cesty do hlubin mozku jste to však řekl…

Myslím si to, ale je neslušné to říkat.

Může se stát, že vás v dohledné době někdo z toho pomyslného trůnu sesadí?

Zcela určitě. A dokonce vím, kdo to bude. Můj nástupce. Profesor Netuka. Ten má ještě větší tah na branku než já, věnuje naší profesi neuvěřitelně moc času – zatímco já mám spoustu dalších zájmů. Rozdíl je v současné době jen v mých dvaceti letech zkušeností navíc. Sice jsme o tom nikdy nemluvili, ale pravděpodobně si oba myslíme, že jsme jedničky. A v republice je ještě dalších dvě stě takových, kteří si to myslí také. Jsme egalitářská společnost, ve své podstatě musíme být všichni stejní. Ovšem záleží, o jaké problematice zrovna mluvíme. Třeba by mě nikdy nenapadlo říkat, že dělám nejlépe páteř, i když i tahle oblast spadá pod neurochirurgii, tam jsou jedničky někteří ze spinálních chirurgů.

Jak velký je rozdíl mezi neurochirurgy, jakými jste vy nebo pan profesor Netuka, a mezi neurochirurgy v ostatních nemocnicích?

Je prokázáno, že výsledek závisí na objemu. Čím víc toho člověk udělá, tím lepší má výsledky. A v těch rozhodujících oblastech toho my naoperujeme nejvíc – a jenom díky zkušenostem odvedeme spolehlivější práci. Což ale neznamená, že by to ostatní dělali špatně.. Obecně to tak dramatické není.

Máte životního učitele?

První učitel je táta. Logicky.

A v rámci přístupu ke „každodnu“?

Životního mentora? To bych mohl jmenovat zase jenom tátu.

A co vaše žena?

To je korektiv veliký!

Je spíš kritik, parťák, kamarád?

Všechno dohromady. Asi jsme oba dostatečně tolerantní, dostatečně zodpovědní, dostatečně loajální… Asi jsme se sešli.

Konec ukázky

Table of Contents

plk. v. v. prof. MUDr. Vladimír Beneš, DrSc.