Hannah Sunderlandová

SKORO ÚPLNĚ NORMÁLNÍ

VERY NEARLY NORMAL

First published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

Very Nearly Normal © Hannah Sunderland 2020

Hannah Sunderland asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

All rights reserved.

Translation © Alžběta Lexová, 2021

ISBN 978-80-249-4343-5

Mámě a tátovi a každému,

kdo se někdy cítil jako ztroskotanec.

Kapitola první

Prodírala jsem se houfem dětí a puberťáků čerstvě propuštěných ze školního vězení a samozřejmě jsem plavala proti proudu. Ještě nedávno jsem byla jako oni: plná sebejistého přesvědčení o tom, že mě selhání nikdy nepotká, že stárnutí je nesmysl a smrt jen smyšlenka. Ale teď – po letech neředěného zklamání – se sebejistota proměnila v sebelítost, selhání mě potkávalo na každém rohu, stárnutí jsem nemohla popřít a smrt už vůbec ne.

Během onoho přerodu z bezstarostné mladé bytosti na zahořklou, zvrácenou trosku mi neustále vrtala hlavou jedna otázka: Kam se poděly všechny ty velké sny? Chtěla jsem psát a publikovat. Chtěla jsem vidět, jak si ve vlaku někdo čte mou knihu, a dmout se pýchou. Chtěla jsem, aby u mých knih v knihkupeckých regálech visely štítky „doporučujeme“. A tohoto snu jsem se doteď nevzdala, třebaže na slova v dokončeném rukopise, který jsem schovávala pod postelí, už sedal prach. Rozeslala jsem ho do světa, v naději, že se má přání vyplní, ale nakonec všechno dopadlo jinak.

Ve všech ohledech se můžu považovat za ztroskotance.

Na co sáhnu, to pohnojím.

Kdybyste mi svěřili nejvzácnější, nejkrásnější květinu v galaxii, do deseti minut bych ji proměnila v kompost.

Dalo by se říct, že hnojení mi šlo odjakživa nejlíp, a přitom paradoxně za svůj úplně první neúspěch jsem ani nemohla sama. Tohle prvenství připadlo mým rodičům, kteří se mi rozhodli zkomplikovat život nejsměšnějším jménem na světě. Matylda Effie Heatonová. Na své první jméno jsem definitivně zanevřela už ve třetí třídě, po letech nekonečných dotazů na mé telekinetické schopnosti a na to, proč mě ze školy nevyzvedává slečna Dobrotová. Jméno samotné ale není až taková tragédie, tragédie jsou iniciály a citoslovce, které vytvářejí. Ano, přesně tak. Moje iniciály: meh.

Meh: univerzální termín mileniálů, kterým lze popsat

každou všední a nezajímavou věc.

Před pár lety jsem si jméno chtěla změnit, úplně Matyldu vymazat, ale ukázalo se, že jde o dost složitý proces, tak jsem se na to nakonec vyprdla. „Matyldo“ mi už beztak nikdo neříkal, leda by šlo o něco oficiálního, nebo když jsem vytočila mámu – což se stávalo poměrně často. To mi pak říkala celým jménem, jen aby mě nakrkla taky.

Před Bobbyho večerkou jsem sáhla do kapsy pro peněženku. Sklopila jsem oči k platební kartě a ke svému celému jménu, které se na ní rýsovalo vystouplým stříbrným písmem. Strčila jsem ji do bankomatu, vyťukala PIN a zkusila si vybrat dvacetilibrovku. Stroj se mi div nevysmál. Požadavek odmítl a nabídl mi desítku.

„Fajn!“ vyprskla jsem přes zaťaté zuby a vytrhla bankovku z otvoru.

Další věc, ve které jsem pohořela: zaboha jsem si na svých politováníhodných účtech nedokázala našetřit žádnou rezervu.

Ale nebojte, ještě nekončíme. Tohle ani zdaleka nejsou všechny moje průsery.

V životě jsem nedokázala zhola nic. Tři roky jsem proflákala na univerzitě, aniž mě za tu dobu potkalo cokoli, co by stálo za zmínku, a nyní, ve zralém věku osmadvaceti let, jsem stále trčela na místě. Vrátila jsem se jako poštovní holub do rodného městečka na předměstí Birminghamu, které proslulo tím, že světu dodalo Emmu Willisovou a má veliký park. A taky – ale tím už tolik proslulé není – leží tři kilometry od kruhového objezdu, který možná je a možná taky není nejstarším kruhovým objezdem v Británii.

Moje neúspěchy by se snad daly ještě překousnout, kdyby mě neobklopovaly zástupy lidí, jimž se v životě až nechutně dařilo. Jejich samolibé úsměvy na mě útočily ze všech koutů internetu. Dlouho do noci jsem brouzdala po sociálních sítích a mučila se prohlížením nekonečných fotek úspěšných „kamarádek“, které pózovaly na balkonech svých nových londýnských bytů. Vždycky měly v ruce sklenku drahého šampaňského, aby to povýšení v práci pořádně oslavily, a byly zavěšené do paže snoubence s ledově modrýma očima a vysochanou hrudí. A jednou z těchto opovrženíhodných osob byla shodou okolností i moje „nejlepší kamarádka“ Kate, která v tuhle chvíli mířila do stejné kavárny jako já, nepochybně s novým sexy účesem na hlavě a spoustou vzrušujících novinek ze svého stejně vzrušujícího života.

Co tihle lidé věděli a já ne? Byla jsem snad zrovna nemocná, když se ve škole probíral předmět Jak si nepodělat život? Nebo mi jednoduše scházely pařáty, jimiž se ostatní dokázali vydrápat na vrchol?

Můj život stál zatím za starou belu a každý pokus o změnu byl předem odsouzen k zániku.

Neúspěch byl jako moje tovární nastavení. Popravdě jsem vynikala jen v tom, jak přežít dost dlouho na to, abych si mohla vychutnat každé zdrcující zklamání: a že jsem si je pěkně schraňovala, jako chamtivý obr na vrcholku fazolového stonku.

Proti mně se šourala dívka s dlouhými kaštanovými vlasy, ležérně přehozenými přes rameno. Nonšalantně flirtovala s neduživým mladíkem, který jí visel na rtech. Měla dokonalou pleť bez jediné vady, jakou jsem mívala i já, než jsem si nekonečným mračením přivodila první vrásky. Horní okraj sukně si strategicky povytáhla tak, aby jí vykukoval kousek stehen, ale současně kvůli ohrnutému lemu u pasu vypadalo její břicho kulaté a povolené.

Za pár let si vypěstuje pěkné špíčky, pomyslela jsem si pesimisticky. Když jsem mladou dvojici míjela, vrazil do mě chlapec ramenem. Jeho pohled na mně spočinul sotva vteřinu, načež se ušklíbl a obrátil svou pozornost zpět k zajímavějšímu objektu.

Při troše štěstí jejich láska vyhoří ještě před letními prázdninami. Pubertální vztahy jsou nejlepší krátké a sladké. V opačném případě se ta dívenka za deset let probudí se dvěma spratky na krku, pohřbená v obecním bytě, kde se její miláček sotva ohřál, protože věčně dělal noční směny v místním skladu a k tomu si užíval s Kathy z účtárny.

Zamilovat se v patnácti a zůstat se stejným mužem po zbytek života mi vždycky připadalo jako ta nejdepresivnější věc na světě. Jasně, zní to romanticky, ale člověk nemá žádný prostor na chyby, a přitom ty bývají často na životě to nejzajímavější.

V lásce jsem měla taky smůlu, ale když si vybavím tu ubohou sbírku kluků, které jsem se v minulosti pokoušela milovat, vlastně děkuju nebesům, že to nevyšlo. Nevím, možná jsem příliš vybíravá, nebo mi zkrátka není souzená ta epická, hudbou podkreslená láska, na kterou mě namlsal Richard Curtis. Třeba to v životě holek, co vypadají jako Keira Knightley, chodí jinak, ale já ještě nenarazila na nikoho, kdo by se zjevil na mém prahu a vyznal mi nehynoucí lásku na velikých, vtipných cedulích.

Odvrátila jsem se od milenců a zamířila k hlavní ulici. Uklidňující folkový playlist, co jsem si pouštěla do sluchátek, na okamžik přehlušil dubstep vyřvávající z otevřeného okýnka projíždějícího auta.

Snad si teď nemyslíte, že patřím k těm nesnesitelným frackům, kterým rodiče v dětství tvrdili, že můžou být čímkoli a dělat cokoli, že jim svět leží u nohou. No, vlastně tak trochu patřím, ale nikdy jsem netrpěla přebujelým egem. Dobře vím, kdo jsem a co dokážu. Naprosto bez legrace, pro mě je úspěch překlepat den bez toho, abych někoho zranila, něco rozbila nebo někoho nechtěně urazila. Z osobní zkušenosti vím, že jakmile se smíříte s tím, že jste troska, nula a budižkničemu, pouhé lejno na něčí botě, budete připravení na jakoukoli ránu, kterou vám váš ubohý život zasadí.

Ne každému je souzeno změnit svět, nehledě na to, čím nás v dětství krmili. Kdyby ano, byl by svět ještě chaotičtější, než je. Možná je neúspěch ve skutečnosti požehnání. Možná moje neschopnost změnit svět je svým způsobem největší dar, který bych mohla lidstvu věnovat.

Život trosky by snad nemusel být zas tak těžký, kdybych si jen dokázala osvojit umění mít všechno u prdele. Jenže jsem se naopak nechávala vším rozhodit až příliš často. Vytáčela mě máma a to, jak při jídle a pití žvýkala a srkala. Vytáčela mě moje „kamarádka“ Kate a její úžasná práce a luxusní střešní byt (kam jsem z principu nikdy nevkročila). A nejvíc mě vytáčela vlastní ubohost, kterou odráželo a umocňovalo to, jak měli ostatní všechno v malíku. Netuším, jak se to naučili, ale všichni kolem mě se tvářili, jako by měli životní cestu už nalajnovanou a jediné, co musejí dělat, je klást jednu nohu před druhou a ta cesta si je najde sama. Já svou cestu nikdy neviděla. Ukrývala se pod nánosem přešlapů, co se mi vršily u nohou jako tlející listí.

Při pohledu na tu kavárnu jsem si dokázala živě představit, jak se cítí pes, kterého vlečou na kastraci. Přes výlohu jsem viděla Kate u stolu. Pohrávala si s pramenem hedvábných vlasů a na tvář jí dopadaly sluneční paprsky. Žaludek se mi svíral lítostí ještě předtím, než jsem prošla zapatlanými prosklenými dveřmi. Do tváře mě udeřil poryv horkého vzduchu rozháněného stropním větrákem. V téhle kavárně jsem nikdy předtím nebyla, vesměs proto, že mě odpuzoval hipsterský nábytek z druhé ruky a rozsáhlá nabídka kávových zrn.

Kate seděla u stolu, který podle všeho tvořily dvě bývalé školní lavice sražené k sobě. Dlouhé tmavé vlasy měla vyčesané do vysokého culíku a nosem se téměř dotýkala obrazovky mobilu. Pomalu srkala pěnu cappuccina a tvář se jí koupala v modré záři vycházející z displeje telefonu.

Tady je pár věcí, co byste o Kate měli vědět.

Jsme kamarádky už od čtyř let. Tehdy jsme byly obě podivínky bez kamarádů, a tak jsme se nalepily jedna na druhou a nějakou dobu nám to tak vyhovovalo. Jenže Kate se časem otrkala a přizpůsobila okolnímu světu a spřátelila se s nejoblíbenější holkou na škole Eloise „Pizdou“ Kempshoreovou (samozřejmě to není její prostřední jméno, říkám jí tak jen já, od sedmičky, kdy učitelka na chvíli odešla ze třídy a Eloise si přede všemi začala utahovat z mých zrzavých vlasů).

Nutno přiznat, že se Kate upřímně snažila mě při své cestě po společenském žebříčku vytáhnout s sebou, ale po roce a půl marného snažení začalo být jasné, že jsem více než neochotný pasažér, a tak přeřízla lano a nechala mě padnout zpět do společenské propasti, kterou jsem v prvé řadě neměla nikdy opouštět. Kate vždycky věděla, co si obléknout a jak si udělat vlasy. Nikdy se při rozhovoru nezakoktala a už vůbec se jí nestávalo, že by ji napadlo to nejnevhodnější, co by mohla říct, a pak by to omylem plácla nahlas.

Eloise mi Kate ukradla před nějakými jedenácti lety a od té doby jsme s Kate cítily povinnost zůstat v kontaktu, jen jsem se musela držet dál od jejích ostatních přátel a života. Začaly jsme se zajímat o zcela odlišné věci, ona tíhla ke své svitě a dokonalému příteli, zatímco já se ponořila do psaní, introverze a nenávisti k celému světu. Věděla jsem, že se lidé občas navzájem odcizí, to se stává, jenže na rozdíl od většiny z nich my s Kate jednoduše neměly koule na to, abychom si přiznaly, že naše přátelství skončilo.

Přistoupila jsem ke stolu a vytáhla si židli, zatímco Kate ani na vteřinu nezvedla pohled od obrazovky, která jí zářila z dlaně. Tímhle otravným zlozvykem trpěla odjakživa. Jednoduše ji telefon natolik pohltil, že úplně zapomněla na okolní svět, a probrat ji z toho transu se rovnalo snaze probudit Šípkovou Růženku bez polibku.

Svlékla jsem si kabát, posadila se, přehodila nohu přes nohu a zhluboka si povzdechla. Teprve pak si mě Kate všimla.

„Effie! Ty už jsi tady!“ vyhrkla a odložila telefon, ačkoli na obrazovce stále svítila otevřená aplikace se všemi konverzacemi, které vedla s ostatními – jako by mě zcela okatě podváděla. Věnovala mi široký úsměv a pak zatěkala očima mezi mnou a mobilem. Kéž by přestala předstírat, že mě ráda vidí – obě jsme věděly, že tomu tak není. „Netušila jsem, co by sis dala, a tak jsem objednala jen sobě.“

Zoufale jsem se snažila nešklebit a nekoulet očima.

Latté jsem koneckonců pila jen nějakých deset let. Jak by to osoba, která mě tak umanutě nazývala svou „nejlepší kamarádkou“, mohla vědět, že?

„V pohodě,“ procedila jsem skrz zuby. „Pro něco si zajdu.“

Kate si vůbec nevšimla pasivní agrese v mém hlase a radostně se ponořila zpět do virtuálního světa, zatímco jsem vstala a postavila se do fronty.

Klučina za barem byl docela hezký tím nedbale hipsterským způsobem. Měl hustý černý plnovous, který podle mě z hygienického hlediska neměl nad nezakrytou výstavkou pečiva co dělat, a kšandy na rovných vínově rudých džínách.

Zahalekal na mě falešně radostným: „Zdravíčko!“ a čekal, co si objednám. Požádala jsem ho o latté a toužebně se zadívala na skořicového šneka, co ležel dost blízko na to, aby mě v nose zalechtala vábivě sladká vůně. Chtěla jsem si ho dát, ale pak jsem se ohlédla přes rameno na štíhlou, krásnou Kate a rozhodla se ušetřit kalorie.

Zadívala jsem se na baristův štítek se jménem. Bernard.

Napadlo mě, jestli se tak opravdu jmenuje, nebo jestli hipsteři procházejí nějakým zasvěcovacím rituálem podobným křtu, při němž získají nové jméno.

„Kterou z našich káv byste si přála?“ zeptal se Bernard.

Povytáhla jsem obočí.

„Můžete si dát naši vlastní směs,“ pokračoval ochotně Bernard, „tmavě praženou s lehce nahořklým koncem a malinovými a čokoládovými tóny, nebo středně praženou s jemným koncem a karamelovými tóny, kterou máme ve speciální nabídce.“

Zmateně jsem nakrčila čelo a přemítala nad tím, kdy přesně se objednávání kávy proměnilo ve znalostní kvíz.

Sice jsem byla úplně mimo, ale snažila jsem se nedat na sobě nic znát, a tak jsem se chytila posledního stébla. „Co byste mi doporučil?“

„To záleží čistě na vašich preferencích, madam,“ potopil mě.

Při oslovení madam jsem sebou škubla. Cítila jsem se jako stará bréca nebo bordelmamá.

„Hmm, tak tu levnější,“ rozhodla jsem se, ačkoli intonací se to podobalo spíš otázce.

Bernard se usmál, jako by mě považoval za ztracený případ, a vzal si peníze.

Když jsem se vrátila ke stolu, přivítala mě Kate širokým úsměvem na nechutně dokonalé tváři. Mně dělalo problémy i nejzákladnější líčení, například jsem si neuměla nakreslit souměrné oční linky. Vždycky to vypadalo, že mám jedno oko výš než druhé, ale Kate se během let stala Rembrandtem kosmetiky.

„Takže,“ zakřenila se a rozprostřela na stole prsty s pěstěnými nehty. „Mám obrovskou novinu.“

„Vážně? Povídej,“ opáčila jsem se stejným nadšením, s jakým bych se postavila k čištění zubních kanálků.

„Požádali mě, abych jela na tři měsíce do Toronta, vyjednat smlouvu mezi naší firmou a nějakou kanadskou společností. Kdyby to klaplo, nemusela bych do smrti hnout ani prstem.“

„Páni,“ zamumlala jsem a cítila, jak ve mně bublá závist jako láva ve Vesuvu. „Vezmeš to?“

„Jestli to vezmu?“ odfrkla si Kate. „Co je to za otázku? V podstatě mě prosí na kolenou. Pokryjí veškeré náklady – na letenku, hotel i všechno jídlo a víno. Je to taková placená dovolená, během níž sem tam mrknu na práci.“

Zelené závistivé monstrum v mojí hlavě začalo ječet a vázat si oprátku.

„No, měla by sis to pořádně rozmyslet,“ snažila jsem se jí to marně vymluvit, jen abych se nemusela kamarádit s někým tak dokonalým a úspěšným. „Co Callum a tví rodiče?“

Kate se uchechtla. „Mí rodiče? Zlato, je mi skoro třicet.“ Kateina slova pro mě byla jako rána do žaludku. Ona možná z očistce bydlení u rodičů unikla, ale já v něm ještě stále trčela. „A pokud jde o Calluma…“ Kate se odmlčela a mně bylo hned jasné, co bude následovat. Kdyby ji neprozradila samotná intonace, tak ten odporně spokojený úsměv rozhodně ano.

Věděla jsem, co po mně chce, ale odmítala jsem to udělat. Na její ruku se nepodívám ani za zlaté prase.

Šlo o můj jediný, drobounký projev vzpoury.

Když jsem si záměrně ničeho nevšímala, zamávala mi Kate rukou před obličejem a tehdy jsem ten oválný diamant na jejím pěstěném prsteníku konečně spatřila. „Požádal mě o ruku.“ Na diamantu se odrazila zelená záře požárního východu za mnou a v tu chvíli jsem toužila po jediném – otočit se a použít ho.

„To je úžasná zpráva,“ zalhala jsem. Co jiného jsem měla říct?

„Věděla jsem, že ti to udělá radost. Samozřejmě jsi na ten velký den zvaná,“ vrněla Kate blahem. Při představě, jak se celý den přetvařuju v nějakých odporných bleděmodrých družičkovských šatech, se mi udělalo zle. A jako by nestačilo strávit celý den s Kate, nepochybovala jsem o tom, že tam bude i Eloise „Pizda“ Kempshoreová. „Už jsem požádala Eloise, aby mi šla za svědka,“ – bumbác, tady to máte – „a mám dalších osm družiček, ale i pro tebe se nějaké místo najde.“

Nějaké místo se pro tebe najde.

Znovu jsem si ta slova v duchu přehrála. Žádná jiná věta mě nevystihovala tak přesně. Chystala se mě napasovat do své svatby, stejně jako jsem se já kdysi rozhodla narvat do šestatřicítek džínů a pak jsem musela poprosit prodavačku, aby mě držela za kotníky, zatímco jsem se z nich vleže snažila vysoukat.

Jak jsem si já hloupá vůbec mohla myslet, že mě čeká noční můra údělu Kateiny družičky, když se na tu pozici ochotně hrnulo tolik dobrovolnic?

„To bude paráda, díky,“ vypáčila jsem ze sebe. Jednotlivá slova ze mě padala jako suché bobky při zácpě.

„Ale dost už o mně,“ prohlásila Kate, zvedla mobil a zadívala se na obrazovku. „Co nového u tebe?“

„U mě?“ zopakovala jsem a horko těžko v duchu pátrala po něčem zajímavém, co se v mém životě za ty dva měsíce od našeho posledního nesnesitelného kafe událo. Kate se soustředěně mračila a nehty s francouzskou manikúrou vyťukávala do displeje zprávu. Lovila jsem v paměti, ale nic mě nenapadalo. Naštěstí mě Kate beztak nevnímala, a tak jsem nakonec řekla jen: „Máma si minulý týden pořídila novou varnou konvici.“ A ani to nebyla pravda.

Kate neodpověděla a nehnula ani brvou. Vůbec neposlouchala, jen dál ťukala do displeje. Její nehty klapaly jako miniaturní kopýtka a moje slova se od její soukromé bubliny nečinně odrazila do atmosféry.

Napila jsem se latté a cítila, jak se mi roztahuje chřípí. Barista mi musel dát tu trpčejší variantu, protože mi připadalo, že piju neředěnou kyselinu.

Chtěla jsem Kate říct, že mám večer rande s jedním klukem z Tinderu, jenže Kate neposlouchala.

Kate neposlouchala nikdy.

Následovaly téměř dvě celé minuty ticha, během nichž jsem dál popíjela latté, za které jsem vyhodila čtyři libry, a Kate se chichotala čemusi ve skupinovém chatu, do něhož jsem nebyla přizvaná.

V hlavě se mi formovala slova, která se celé ty roky marinovala v hořkosti a drobných ústrcích a na konci oněch dvou minut už byla dokonale promaštěná, jen je mrsknout na rozpálenou pánev. Čekala jsem, že to konečně udělám, že praštím hrnkem o hipsterský stůl a od plic Kate povím, co si o ní myslím, jenže ve skutečnosti jsem ta slova, jež se mi hromadila v ústech jako žluč, nedokázala vyřknout. Nezvládla jsem to doteď, proč jsem si myslela, že dnešek bude jiný?

Podívala jsem se na hodiny na svítícím displeji Kateina mobilu. Už jsme „kecaly“ dvacet sedm minut – to byl rekord, dokonce i pro nás.

„Ráda jsem tě zas viděla, Eff,“ řekla Kate a sevřela mě v objetí, které mi připadalo současně zbytečné i otravné.

Zatraceně, ona úžasně i voněla.

„Taky jsem tě ráda viděla,“ zalhala jsem a téměř slyšela, jak ty suché bobky pleskají o zmrzlý chodník.

„Před odjezdem do Toronta se ještě ozvu. Mám tě ráda, čau.“ Poslala mi polibek přes rameno a pak odkráčela. Culík se jí pohupoval na zádech jako hedvábné kyvadlo.

Chvíli jsem tam stála a dívala se za ní. Před očima mi vytanula fotka z plesu, která mě mírně zahřála u srdce. Naše mámy zaplatily předem a přinutily nás se spolu vyfotit, protože stejně jako my odmítaly našemu přátelství dopřát rychlou smrt, kterou si zasloužilo. Dvě šestnáctileté dívky, objímající se, jako by dlouholeté přátelství mohlo samo o sobě zabránit nevyhnutelnému odcizení. Dva zářivé úsměvy, v nichž se ukrývaly roky sdílených tajemství, radostí i strastí. Roky vzájemné náklonnosti.

Kdysi jsem jiměla ráda, o tom nebylo pochyb, ale ty časy i ta láska se v mé hlavě proměnily ve strnulý obraz. Staly se pouhou vzpomínkou.

Kapitola druhá

Navazování přátelství nepatřilo nikdy mezi mé silné stránky a nahradit takové, jaké jsem ztratila s Kate, se ukázalo téměř nemožné. Všichni mi tvrdili, že kamarádi, které si najdu na škole a na vysoké, mi zůstanou na celý život.

A já říkám, že tenhle sentimentální žvást je pěkná kravina.

Já si na vysoké žádné kamarády nenašla.

Ani jednoho. Nula. Nic.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá