Kay Brattová

TANEC SE SLUNCEM

DANCING WITH THE SUN

Copyright © Kay Brattová, 2018

All rights reserved

Translation © Jaroslava Novotná, 2020

ISBN 978-80-249-4355-8

Všem matkám. Jste opravdové superhrdinky.

Otoč se tváří ke světlu jako slunečnice

a všechny stíny zůstanou za tebou.

Hellen Keller

Prolog

„Vždyť já se snažím, Lauren. Dělám, co můžu. Jasně, radši bys tu měla tátu.“ Sadie konečně vyjádřila slovy myšlenky, které ji sužovaly od chvíle, kdy se ztratily.

„Ten by alespoň věděl, jak se odtud dostat,“ zavrčela Lauren.

Mezi oběma ženami zavládlo mrazivé ticho. Nepříjemné ticho.

„Nevím, co říct,“ posteskla si Sadie. Lauren má pravdu. Tom by je vyvedl rovnou z lesa ven, jeho neomylný orientační smysl by nastoupil ještě před první známkou paniky.

„Já taky ne,“ připustila Lauren. Po dlouhé odmlce těžce vzdychla. „Hele, já to tak nemyslela. Jsem fakt ráda, že jsi přijela, mami. Já vím, že máš snahu.“

Sadie vzala Laureninu dlaň a třela ji, aby ji zase trochu zahřála. „Takhle nemluv. Za to nikdo nemůže, leda pitomá matka příroda. Za chvilku budeme z lesa venku a večer už se tomu budeme jen smát. Tak co, dobrý?“

Lauren přikývla, víčka sklopená. Sadie viděla, jak se jí chvěje brada a jak zadržuje slzy. Jak se snaží nedat najevo, že se každou chvíli složí.

„No tak – jdeme.“

Lauren těžce polkla a znovu vykročily.

Krize odvrácena. Sadie si oddechla.

Šly dál, nemluvily spolu a každá myslela na tu malou roztržku a co vlastně ve skutečnosti znamenala. Sadie stále cítila nesmírný smutek nad tím, že asi není takovou matkou, jakou Lauren potřebuje. V poslední době si toho mnoho řekly a Lauren teď přihodila jen další ingredienci do velkého hrnce zklamání, jímž byl její život.

Zvláštní, že Sadie nedocházel dech. Bolelo ji celé tělo, to ano, ale plíce fungovaly docela dobře. Když přešly mýtinu, Sadie zaváhala.

„Jseš si jistá, že máme jít tudy?“ dala si ruce v bok a ohlédla se zpátky po směru, odkud přišly. Zoufale si přála, aby potkaly nějakého turistu. Zarostlého zálesáka, to je jedno. Ale nikde nikdo.

A Lauren neodpovídala.

„Lauren? Ptám se, jestli jdeme určitě správně.“ Sadie nedokázala skrýt netrpělivost. Jestli se chce Lauren chovat jako spratek a trestat ji mlčením...

Ohlédla se s peprnou poznámkou na jazyku.

Ale pohled na Laureninu tvář jí vzal slova.

Vytřeštěné oči. Otevřená ústa. Výraz čiré hrůzy.

Sadie se nepatrně pootočila, aby viděla, co dceru přimrazilo k zemi. V tu chvíli ji ochromil strach.

Kapitola první

O den dříve zavládlo v Jižní Karolíně jaro, což zjevně ocenil malý kolibřík poletující s nenucenou radostí za oknem kuchyně. Zářivě rubínové hrdlo a smaragdová hlavička se čarokrásně vyjímaly na zeleném trávníku. Ptáček se třepotavě pohupoval ve vzduchu, chvílemi prudce vzlétl a znovu se spustil nad pučícími růžovými keři jako neposedný, všetečný drahokam.

Bezstarostný. Vůbec nic ho netrápilo, zdálo se.

Jukl na Sadii, jako by se tázal, proč je krmítko už měsíce prázdné.

Netušila, proč se o to Tom nepostaral. On, takový milovník ptáků.

Sama byla příliš unavená, než aby se tím zabývala. Možná, že unavená není ten správný výraz. Není to ta únava fyzická. Je to temná mlha, která se na člověka snese a obere ho o touhu cokoliv dělat. Která učiní z ranního vstávání úkol dne a která vás nutí se do té postele stále vracet.

Kdyby se vyzpovídala své terapeutce Lacey – co je to za jméno pro odborníka na duševní zdraví – dozvěděla by se, že trpí krizí středního věku. Sadie se považovala za bystrou ženu a od onoho dne, kdy s Tomem vezli Lauren na koleje, a ona tam stála na chodníku a mávala jim, tušila, že ji nejspíš čeká syndrom prázdného hnízda. Nicméně první rok Laureniny nepřítomnosti se jí povedlo celkem zvládat. V práci si přibrala směny a doma trávila méně času. A když nastal druhý rok bez Lauren, myslela si Sadie, že nejhorší má za sebou.

S výdechem těžkým, že v tom tichu zazněl jako vichřice, se nahrbila na židli a nehty bubnovala o desku stolu; očima co chvíli zalétla k zadním dveřím do garáže, odkud v tuto dobu obvykle slýchávala zvuky kutění. Ale teď tam bylo ticho.

Takové ticho.

Tom byl zase pryč.

Zase jel tábořit. Tedy alespoň jí řekl, že jede tábořit, ale v poslední době to vypadalo, jako by si stále hledal něco na práci, jen aby nemusel zůstat doma. Na jednu stranu by ocenila, kdyby ji pozval, aby jela s ním, ovšem na druhou stranu věděl, jak ji toulky přírodou nebaví, takže proč by se vůbec ptal?

A tak tu seděla v kuchyni zuřivě vypulírované, že to v ní vypadalo skoro jako v nemocnici. Znuděně civěla do notebooku a zkoušela vymyslet, co bude dělat o víkendu. Ani si neuvědomila, jak se svět kolem ní scvrkával, až z něj zbyl jen úzký kruh, v němž není nikdo, komu by zavolala. Nikdo, s kým by mohla spřádat plány. Volat matce nemá smysl, ledaže by toužila po bezobsažné konverzaci, neboť ani jedna nedokázala nahlas vyslovit, co si opravdu myslí. A kromě toho spolu mluvily sotva před týdnem. Napadl ji Keith, starší bratr, jenž pro ni býval idolem. Opustil místo univerzitního profesora a teď žije kdesi mimo civilizaci se ženskou, se kterou se seznámil v internetové skupině prepperů. Sadie s ním nemluvila už dva roky, od té doby, co se ji snažil přesvědčit, že konec světa se blíží a že si Sadie musí vybrat všechny peníze z banky a zakopat je v zavařovacích sklenicích na zahradě. Tehdy se ho zeptala, na co by jí na konci světa byly peníze. Pochybnostmi o bratrově jasnozřivosti se okamžitě zařadila do okruhu jeho nepřátel.

Pár přátel měla, ale v posledních deseti letech se od nich tak vzdálila, že by je asi vyděsilo, kdyby se jim na displeji objevilo její číslo. Pomyslela na kolegy z nemocnice Greenville Memorial, kde pracovala na příjmu. Marilyn je teď na mateřské se svými třemi kluky a kvůli těm jejich sportovním kroužkům a školním aktivitám na sebe nemá ani chvilku času. Tahle žena rozhodně nemá čas na kamarádky, a i kdyby, ty její věčné stížnosti na věci, které z kluků dělají kluky, v Sadii vyvolávaly odpor. Nekonečné haldy prádla. Hromady jídla, které každý týden spořádají. Jejich nezkrotná energie.

Sadie by jí ráda pochválila všechno, co pro ně dělá. Ale nedokázala to. Určitě by se nezdržela kritiky, a tak radši mlčela. Proto se Marilyn snažila vyhýbat.

Pak tu byla Joy, rozjuchaná ženuška, která neuměla nic jiného než žvanit o snoubenci a o svatbě plánované na příští jaro. Jak bude mít jedenáct družiček a každá bude mít jinou barvu šatů. Sadie si ani nedokázala představit, že by dala dohromady jedenáct kamarádek, které by mohla pozvat na vlastní svatbu. Podrobnosti o svatbě musela neustále poslouchat v práci, při pauzách na kávu a jakékoliv další vhodné příležitosti. Slyšet Joy ještě mimo pracovní dobu, to bylo nad její síly.

A ovšem nesmí zapomínat na Janet. Ta už byla dlouho v důchodu, ale nepřestala chodit do práce, protože milovala ten šrumec v nemocnici. Když bylo málo příjmů, brala si do práce pletení. Věčně všem vykládala o svých vnoučatech a aktivitách v církevním sboru a rozčilovala Sadii dobře míněnými nabídkami, aby se k jejich společenství přidala.

Každá z těch žen prožívala jinou fázi života, a tak se míjely. Sadie nenacházela žádný společný zájem.

Zamračila se, když si uvědomila, že v poslední době si povídá jedině s paní, která jí dělá melír. Vlastně ani nevěděla, jak se jmenuje, ani jestli má vůbec děti. Při návštěvách kadeřnice se po úvodních zdvořilostech uvelebila v křesílku a vypnula mozek s nosem zabořeným do časopisu.

Opravdu smutné.

Všimla si hodin na počítači, bylo něco po páté. Sadie si zkoušela vybavit Laurenin pracovní rozvrh. Mohla by jí poslat textovku, ale co když to bude vypadat, že se vnucuje? Lauren je možná ještě v práci a asi by neocenila textovou zprávu, v níž by se nepsalo nic zásadního, jenom ahoj, kde jsi a co děláš? Lauren nesnášela, když ji někdo kontroloval, a Sadie si nakonec odpustila věčné dotazy, je-li dcera v pořádku.

Na monitoru blikal kurzor, jako by čekal na příkaz. Vyťukala pár písmen na klávesnici a odklikla hledání.

Pocity smutku a osamění, když děti vyrostou a vylétnou z hnízda.

„To jako fakt? Víc pro mě nemáš, Google?“

S trapným pocitem, že si skutečně nahlas povídá s počítačem, zaklapla víko notebooku. Cítila neklid. O nic neměla zájem, nebavilo ji dokonce ani slídění na stránkách sociálních sítí ukazujících ty radostné lidičky s dokonalým životem, k jejichž kontaktům přišla nějakým nejasným způsobem, ani čtení nejnovějších politických blábolů na zpravodajských webech. Odmítala se koukat na televizi, i když se cítila trochu provinile, že nemá náladu sledovat počty přeživších poslední masové střelby. Stačilo jí vědět, že to přežili, a jediné, co mohla udělat, bylo chápat jejich trýzeň.

Tak co teď?

Tom se z kempování nevracel dřív než v neděli večer, takže Sadie má celý víkend pro sebe. Žádné vaření ani uklízení. Jen ona, čtyři zdi a ticho kolem ní.

Ještě něco ji trápilo. Ta věc se jí honila hlavou jako bzučení dotěrného komára, stále se vracejícího. Bude to muset pojmenovat, jinak se do konce víkendu zblázní. Vstala, vešla do hostinského pokoje, kam si Tom ukládal oblečení. Ráno při praní prádla jí cosi blesklo hlavou. Když ukládala hromádku vypraných džín, všimla si, že jeho skříň vypadá jaksi prázdnější než obvykle. Začalo jí to vrtat hlavou a dotěrné myšlenky nakonec vygradovaly do podezření. Teď, po několika hodinách, musela vědět víc.

Stála bez hnutí před jeho skříní a civěla na tyč s ramínky. Cítila jeho kolínskou, příjemnou vůni koření a čehosi přírodního. Štvalo ji, že ta vůně jí je stále příjemná, připomínka toho, jaké to bylo dřív, když ucítila lehký závan vůně těsně před tím, než ji objal. Odsunula sako z černo-červeně kostkované látky a zkontrolovala košile na sousedních ramínkách. Ještě nedávno byla skříň plná oblečení, že už se sem skoro žádné ramínko nevešlo, a ona Tomovi říkala, aby nějaké vyřadil, třeba košile, které už nenosí. Tom se nerad něčeho vzdával. Ještě pořád měl šaty, které nosil na vysoké, tvrdil, že každý kousek pro něj má sentimentální hodnotu, i ty dírky v látce, památky na okamžiky jeho života. Takže ji poslechl a odnesl pár šatů do charity? Nebo jsou jinde?

A kde?

Ta myšlenka ji zabolela jako nůž v srdci.

Pohlédla na boty úhledně srovnané na dně skříně. Mezi páry bylo pár volných míst. Zkoušela si vybavit všechny boty, které nosil. Jasně, chybí pohorky, ale kde jsou ty kožešinové pantofle, které dostal k posledním Vánocům? Tolik se mu líbily a Sadie věděla, že by je určitě nevyhodil.

Obrátila se, klekla si na zem a podívala se pod postel. Zahlédla jen chuchvalce prachu a skelet veslařského trenažéru, který se tu válel od nepaměti. Ušklíbla se při vzpomínce na své předsevzetí, že opět začne pracovat na kondici a bude znovu cvičit. To bylo před třemi měsíci. Osm kilogramů, které měla v plánu shodit, se jí vděčně drželo doposud.

S pocitem podivného odcizení vstala a procházela dům, nahlédla do předsíně a do garáže, jestli nenajde pantofle. Nebyly tam. Všimla si dalších divných věcí. V koupelně chyběla miska se štětkou na holení, dárek od Lauren k svátku otců. Tohle by si snad na vandr nebral, ne? V divočině je jedno, má-li člověk odpolední strniště, nebo snad ne?

Stiskla kliku u dveří Laurenina pokoje a nakoukla dovnitř. Moc sem nechodila. Když tu teď chyběla dceřina osobitá přítomnost, byl pokoj podivně tichý a nepřítomnost někdejšího obyvatele byla mnohem tíživější.

Ani nechtěla myslet na to, komu ten pokoj patřil před Lauren. Tiše, jako by ji mohl někdo přistihnout, zavřela dveře dřív, než ji dostihnou vzpomínky.

Na chodbě se zastavila před velkým zrcadlem a podívala se na sebe. Sotva svůj obličej poznávala. Vypadala na svá léta, ba ještě na víc. Prospěl by jí make-up, ale stejně ji nikdo nevidí, tak proč se s tím otravovat. Sáhla si na vlasy a zachmuřila se nad jejich hrubostí. Kdy o sebe přestala tak dbát?

Očima zabloudila ke knihovničce pod zrcadlem. Navrchu stály fotky rodiny v ozdobných rámečcích; teď některé chyběly. Ty, které bolely nejvíc, Sadie uklidila. Místo nich tu stály jiné, strategicky umístěné v přesných rozestupech. Každým rokem přibývaly nové. Alespoň nějak překonat lítost nad tím, co tu bývalo.

Na jedné fotografii stáli Tom s Lauren s pažemi kolem ramen, ona v maturitním hábitu a on s širokým, pyšným úsměvem, jako by to byl jen on, kdo ji provedl bouřlivými lety předcházejícími okamžiku na fotce.

Ten den si Sadie dokonale zapamatovala. To ona stála za objektivem fotoaparátu, zalykala se pýchou a snažila se přesvědčit sebe samu, že si nepřipadá odstrčená, když pořizuje další fotku důležitého životního milníku, jehož nebyla součástí.

Laurenina maturita. Jak výjimečný to byl den. Sadii běžely před očima vzpomínky na dceřinu základní školu, pak na vyšší ročníky a roky na střední jako řada triumfů i trampot, náročných úkolů a školních úspěchů, všechny ty nostalgické i těžké okamžiky kulminující v jednu velkou koláž mateřství, na které nikdy nezapomene.

Tom by sotva pochopil, kolik úsilí stálo dovést dceru do tohoto okamžiku – šťastnou, zdravou, s minimem jizev na duši. Jako muž si nikdy neuvědomoval miliony detailů, kterými se musela dnes a denně zabývat, aby jejich život klapal bez problémů. Ale Sadie – ta to věděla. A až se Lauren jednoho dne stane matkou, možná to ocení také.

Na další fotografii Tom stojí před svým novým jeepem a hrdě se dívá přímo do objektivu. Zvedla fotku v rámečku a podívala se lépe. Toho dne byl tak šťastný, konečně vyměnil spolehlivé, ale letité volvo za vůz, jenž lépe odpovídal jeho naturelu, jak tvrdil. Od té doby si přestala dělat starosti, co Tom dělá s jejich penězi. Našel něco, co mu udělalo alespoň trochu radost.

Dnes si ale Sadie nemyslela, že byl opravdu tak šťastný. Svého muže znala a v jeho úsměvu nacházela ještě něco jiného. A věděla, co to je. Duch vzpomínek, který je všude pronásledoval, připomínal jim, že nikdy nemohou prožívat radost naplno, nikdy se nebudou cítit v bezpečí, neboť za každým rohem může čekat tragédie, tragédie, která je kdysi zasáhla a nikdy jim nedovolí zapomenout.

Sadie na to myslela. Každý den. Možná každou hodinu každého dne. A někdy každou minutu.

Myslela, že ani Tom nezapomíná, ale co když nakonec našel způsob, jak zapomenout? Nebo co když našel někoho, kdo mu pomůže zapomenout? Při představě, že je s jinou ženou, se jí rozbušilo srdce a udělalo se jí mdlo.

V těch prvních letech si tolikrát navzájem přísahali, že si nikdy nebudou nevěrní – že nikdy nedopustí, aby si takhle ublížili. Sadie dodržela slovo, ačkoliv měla mnoho příležitostí v práci. A dokonce i v nejtemnějších dnech života, kdy by bylo tak snadné navázat vztah s někým, kdo nezná její příběh a nebude ji litovat, kdo na ni bude pohlížet jako na silnou ženu, jakou bývala před tragédií, slib dodržela.

Možná, že Tom nebyl tak ušlechtilý, jak si myslela. Jak věřila.

Pomalu došla k pohovce a sedla si.

Ty pantofle někde určitě jsou.

Nepřekvapovalo ji to.

Ale trvalo jí to déle, než by ji kdy napadlo.

Kapitola druhá

Když se Sadie ráno probudila, měla tělo v jednom ohni. Cítila palčivou bolest v každém svalu, bolela ji záda, jako by v noci svedla zápas se samým ďáblem. Ležela v posteli, mžourala do stropu a vzpamatovávala se z myšlenek plných emocí, které ji sužovaly celou noc a nedovolily jí usnout skoro až do rozbřesku.

Kéž by tak mohla zapomenout na obrazy, jež se jí odvíjely před očima. Dokonce si přála, aby mohla setrvat ve svém hněvu. Ale jediné, co cítila, byl přetrvávající pocit hlubokého smutku a lítosti. Mohla se ptát sama sebe – a v uplynulých osmi hodinách to udělala mnohokrát – jak se to mohlo stát, ale teď si uvědomovala, jak byla bláhová, že jí nedošlo, kam tahle situace dospěje. Všechno je tak složité.

Teď před ní stála otázka: co bude dál?

Bylo by jednodušší mlčet a prostě pokračovat dál, žít den za dnem tak jako dřív, krok za krokem. Postavit se pravdě je příliš vyčerpávající a Sadie fungovala nejlépe, když se nechala unášet svým stereotypem. Žít svůj život v bezpečné bublině, ze které každého úspěšně vyhostila. Nemusí vést žádné skutečné rozhovory nebo dát najevo, co se jí opravdu honí hlavou. Jako dobře seřízený stroj. Tohle uměla dobře, protože to dělala léta.

Ale je čas na změnu. Potřebovala proměnit svůj život v něco snesitelnějšího.

To si logicky uvědomovala, jenže to nezabránilo jejímu srdci protestovat proti tomu, co její mozek věděl, že se stane. Ale dřív než něco podnikne, musí mluvit s Lauren. Sadie jí to chtěla říct sama, aby to dceři způsobilo co nejméně bolesti. Kdyby byl Tom doma, promluvila by si nejdřív s ním, ale teď, když našla odvahu podniknout první kroky, chtěla, aby se věci hnuly co nejdřív.

Samo se nic neudělá, a tak vylezla z postele a šla do kuchyně zavolat šéfovi. Byla ráda, že se ozvala hlasová schránka; nechala zprávu, že je nemocná a do práce se vrátí v pondělí, nejpozději v úterý. Když to měla odbyto, zapnula notebook a zarezervovala si letenku do Kalifornie ještě na ten den, s návratem v neděli večer. Bude to vyčerpávající cesta, ale musí to udělat.

Nějakým zázrakem se objevilo volné místo v jednom z prvních spojů. Stihne to jen tak tak, ale dá se to zvládnout, a v tom případě by do Kalifornie dorazila už v jednu po poledni. Zavolala k sousedům a poprosila jejich chlapce, aby se postaral o psa. Kdyby pršelo, ať utře Chanci nohy od bláta, připomněla mu.

Přemýšlela, jestli má zavolat Tomovi. Má mu říct, že si musejí promluvit? Po krátkém vnitřním boji se rozhodla, že to počká až po návratu.

Tom byl velmi intuitivní a poznal by na ní, že se jí v hlavě honí negativní myšlenky, a ona ještě nebyla připravena na výslech nebo diskuzi.

Rychle se osprchovala, vzala si pohodlné oblečení a za chvilku měla sbaleno. Do tašky hodila pár kousků na převlečení a taštičku s líčidly a vyrazila ze dveří, aniž se obtěžovala zanechat Tomovi zprávu. Cítila jen úlevu, že nechává ten prázdný dům za zády.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá