John Grisham

PŘIZNÁNÍ

Přeložil Jan Jirák

THE CONFESSION

Copyright © 2010 by Belfry Holding, Inc.

Translation © Jan Jirák, 2011

ISBN 978-80-242-6834-7

ČÁST PRVNÍ

Zločin

1

Kostelník od Svatého Marka zrovna oškrábal z chodníku sedm centimetrů sněhu, když se vynořil muž s holí. Slunce už bylo vysoko, ale pořád skučel vítr. Teplota se držela na bodu mrazu. Muž měl na sobě pouze tenké montérky, letní košili, pořádně obnošené turistické boty a lehkou větrovku, která mu v téhle zimě nemohla být moc platná. Ale nezdálo se, že by mu to jakkoliv vadilo, a taky nijak nepospíchal. Kráčel volně, při chůzi trochu pokulhával a nakláněl se doleva, na stranu, kde si pomáhal holí. Došoural se po chodníku pomalu ke kapli a zastavil se u postranních dveří, na nichž visel tmavočervený nápis „Kancelář“. Nezaklepal a dveře nebyly zamčené. Vešel dovnitř zrovna v okamžiku, kdy se mu do zad opřel další poryv větru.

Místnost tvořila jakousi recepci a vypadala neuspořádaně a zaprášeně, přesně tak, jak to člověk čeká ve starém kostele. Uprostřed stál stůl a na něm jmenovka ohlašující přítomnost Charlotty Jungerové, jež seděla jen kousek za svým jménem. „Dobré jitro,“ pozdravila s úsměvem.

„Dobré ráno,“ odpověděl muž. Chvíle ticha. „Venku je pěkná zima.“

„To tedy je,“ přikývla a rychle ho odhadovala. Na první pohled na něm nebylo v pořádku to, že přišel bez kabátu a taky neměl nic na rukou a na hlavě.

„Počítám, že jste paní Jungerová,“ prohlásil a zadíval se na jmenovku.

„Ne. Paní Jungerová má dneska volno. Kvůli chřipce. Jsem Dana Schroederová, manželka pastora, jen tu zaskakuju. Co pro vás můžeme udělat?“

Stála tam jedna neobsazená židle a muž se na ni s nadějí zadíval. „Můžu?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ přikývla. Opatrně se posadil, jako by si každý pohyb musel předem promyslet.

„Pastor je u sebe?“ zeptal se muž a zadíval se přitom na velké zavřené dveře po levé straně.

„Ano, ale má jednání. Co pro vás můžeme udělat?“ Byla drobná a měla skvostný hrudník a těsný svetr. Od pasu dolů ji neviděl, bránil mu v tom stůl. Vždycky dával přednost menším ženám. Milá tvářička, velké modré oči, vystupující lícní kosti, prostě celkově pohledné děvče, dokonalá ženuška pastora.

Uplynulo už hodně vody od chvíle, kdy se naposledy dotýkal ženy.

„Potřebuju mluvit s reverendem Schroederem,“ oznámil jí a sepjal ruce jako k modlitbě. „Včera jsem byl v kostele, účastnil jsem se jeho bohoslužby a potřebuju, no, potřebuju s něčím poradit.“

„Má dnes moc práce,“ prohlásila a úsměvem. Skutečně hezké zuby.

„Mám dost naléhavej problém,“ nedal se muž.

Dana byla za Keitha Schroedera vdaná už dost dlouho, aby věděla, že z jeho kanceláře nikdy nikdo neodešel s nepořízenou, ať byl objednaný nebo nebyl. Navíc bylo studené pondělní ráno a Keith ve skutečnosti zase tak moc práce neměl. Pár telefonických hovorů, právě probíhající sezení s mladým párem, který se zrovna snažil vycouvat ze svatby, a pak obvyklé návštěvy v nemocnicích. Dana se chvíli přehrabovala ve věcech na stole, našla jednoduchý dotazník, což bylo jejím cílem, a řekla: „Dobře, vezmu si od vás pár základních informací a uvidíme, co se dá udělat.“ Pero už měla nachystané.

„Děkuju,“ vydechl muž a lehce se nahrbil.

„Jméno?“

„Travis Boyette.“ Bez vyzvání jí příjmení raději rovnou hláskoval. „Datum narození desátého října devatenáct set šedesát tři. Místo narození Joplin ve státě Missouri. Věk čtyřicet čtyři let. Rozvedený, bezdětný. Bez adresy. Bez zaměstnání. A bez vyhlídek.“

Dana si vše zapamatovala a její pero horečně hledalo příslušné kolonky k vyplnění. Mužova odpověď vyvolávala daleko víc otázek, než kolik malý formulář obsahoval. „Tedy, pokud jde o adresu,“ ozvala se a nepřestávala psát. „Kde tedy v současné době přebýváte?“

„V současný době jsem v péči ředitelství kansaských nápravných zařízení. Přeložili mě do Útulku, teda do reintegračního centra na Sedmnáctý ulici, jen pár bloků odtud. Chystám se na propuštění, čili jak oni s oblibou říkaj, na ‚návrat do života‘. Pár měsíců strávím v tomhle reintegračním baráku v Topece a pak už jsem svobodnej člověk, kterýho na světě nic dobrýho nečeká, jen doživotní podmínka na krku.“

Pero se zastavilo, ale Dana dál zírala na jeho špičku. Najednou ztratila odvahu dál vyzvídat. Už se jí prostě moc nechtělo na cokoliv dalšího se ptát. Jenže když už jednou s tím výslechem začala, cítila povinnost svůj úkol dokončit. Co jiného by taky měli dělat, zatímco tu budou čekat, než se pastor uvolní?

„Nedal byste si kávu?“ zeptala se s jistotou, že je to naprosto neškodná otázka.

Rozhostilo se ticho, odmlka byla až příliš dlouhá, jako by se muž nemohl rozhodnout. „Jo, děkuju,“ ozval se konečně. „Bez mlíka, jen s trochou cukru.“

Dana chvatně vyběhla z místnosti a šla pro kávu. Pozoroval ji, když vycházela, pořádně si ji prohlédl a zaznamenal pěknou kulatou zadnici pod vytahanými domácími kalhotami, štíhlé nohy, sportovní ramena, dokonce i vlasy stažené do ohonu. Tak sto šedesát centimetrů, možná sto šedesát tři, maximálně padesát kilo.

Dala si na čas, ale když se vrátila, Travis Boyette tam seděl úplně stejně, jako když ho opustila, stále v té pozici modlícího se mnicha, konečky prstů pravé ruky se jemně dotýkal prstů levé ruky, černou dřevěnou hůl měl položenou přes stehna, pohled nepřítomně upíral na protější stěnu. Hlavu měl úplně holou, malou, dokonale kulatou a lesklou, a když mu podala šálek, napadlo ji, že by se ho mohla jen tak mimochodem zeptat, jestli přišel v raném věku o vlasy nebo jestli prostě dává přednost oholené hlavě. Po levé straně krku se mu táhlo zlověstné tetování.

Vzal si od ní kávu a poděkoval jí. Vrátila se na své místo, takže se mezi nimi opět ocitl stůl.

„Jste luterán?“ zeptala se, už zase s perem v ruce.

„Pochybuju. Vlastně nejsem vůbec nic. Nikdy mi kostel moc nechyběl.“

„Ale včera jste tu byl. Proč?“

Boyette držel hrnek oběma rukama u brady, jako myš ukusující sousto. Jestliže mu odpověď na jednoduchou otázku týkající se kávy zabrala deset vteřin, tak otázka ohledně kostela mohla vydat na hodinu. Napil se a olízl si rty. „Jak dlouho to podle vás může trvat, než mě reverend bude moct přijmout?“ zeptal se nakonec.

Už aby to bylo, pomyslela si Dana, protože se nemohla dočkat, až tenhle případ předá manželovi. Podívala se na hodinky a odpověděla: „Každou chvilku by měl být k dispozici.“

„Bylo by možný, že bysme tu jen tak seděli a trávili ten čas v tichosti?“ zeptal se s neochvějnou zdvořilostí.

Dana se z toho úderu chvíli vzpamatovávala a pak rychle dospěla k závěru, že trocha mlčení nezaškodí. Nakonec ji ale přece jen přemohla zvědavost. „Jistě, ale ještě mám jednu, poslední otázku.“ Zadívala se do dotazníku, jako kdyby tuhle poslední otázku vyžadoval on. „Jak dlouho jste byl ve vězení?“ zeptala se.

„Půlku života,“ odpověděl Boyette bez zaváhání, jako by podobnou otázku slyšel pětkrát denně.

Dana si něco zapsala, načež její pozornost přilákala klávesnice počítače ležící na stole. Začala do ní ťukat s takovým úsilím, jako by nečekaně musela stihnout termín, který se zničehonic přiblížil. V jejím mailu Keithovi stálo: „Mám tady odsouzeného zločince, který tvrdí, že s tebou musí mluvit. Do té doby neodejde. Vypadá docela snesitelně. Dal si kávu. Koukej to tam nějak ukončit.“

O pět minut později se otevřely dveře do pastorovy pracovny a vyklouzla jimi mladá žena. Utírala si oči. Následoval ji její bývalý snoubenec, který se dokázal mračit a usmívat současně. Ani jeden z nich na Danu nepromluvil. Ani jeden z nich nevzal na vědomí Travise Boyetta. Vytratili se.

Když za nimi zapadly dveře, Dana se podívala na Boyetta. „Ještě okamžik,“ řekla a chvatně vstoupila do manželovy kanceláře, aby ho rychle informovala, o co jde.

Reverendovi Keithu Schroederovi bylo pětatřicet let, deset let už byl šťastně ženatý s Danou a byl otcem tří synů, kteří se narodili po jednom v intervalech po dvaceti měsících. Už dva roky sloužil jako pastor v kostele svatého Marka, předtím působil v jednom kostele v Kansas City. Jeho otec byl luteránský duchovní v důchodu a Keith si neuměl představit, že by mohl dělat něco jiného. Vyrůstal v malém městečku poblíž St. Louis, vzdělání získal ve školách ve stejné oblasti a s výjimkou školního výletu do New Yorku a líbánek strávených na Floridě nikdy neopustil Středozápad. Jeho farníci ho v zásadě uznávali, i když čas od času to ve vzájemném vztahu zaskřípalo. Největší vlna odporu se proti němu v kongregaci zvedla, když Keith vloni v zimě během sněhové bouře otevřel suterén kostela bezdomovcům, aby se měli kde schovat. Když sníh roztál, některým bezdomovcům se nechtělo odejít. Město podalo trestní oznámení kvůli neoprávněnému užívání prostor a v novinách se objevil lehce pobouřený článek.

Předcházejícího dne si za téma svého kázání vybral odpuštění – nekonečnou a vše překonávající sílu Boha odpouštět nám naše hříchy, ať jsou jakkoliv ohavné. Hříchy Travise Boyetta byly úděsné, neuvěřitelné, hrůzné. Jeho zločiny proti lidskosti mu nepochybně zajišťovaly smrt a po smrti věčné zatracení. V této etapě svého ubohého života byl Travis přesvědčen, že odpuštění se nikdy nemůže dočkat. Byl ale zvědavý.

„Z reintegračního programu tu pár lidí máme,“ prohlásil Keith. „Navíc tam chodím sloužit bohoslužby.“ Seděli v rohu pracovny na prosezených plátěných židlích a vypadali jako dva noví kamarádi, kteří se sešli na kus řeči. Kousek od nich hořela falešná polena ve falešném krbu.

„Není to špatný místo,“ přikývl Boyette. „Rozhodně lepší než lapák.“ Byl to křehký mužík s bledou pletí člověka, který se zdržuje v málo osvětlených prostorách. Kostnatá kolena tiskl k sobě a měl přes ně položenou černou hůl.

„A o kterou věznici šlo?“ zeptal se Keith a v ruce držel kouřící hrnek čaje.

„To by byl dlouhej seznam. Posledních šest let v Lansingu.“

„A za co jste byl odsouzen?“ zeptal se pastor ve snaze získat nějaké informace o jeho zločinech, aby se o tom muži dověděl alespoň něco. Násilí? Drogy? Nejspíš. Na druhou stranu by Travis klidně mohl být defraudant nebo mít na krku daňové úniky. Vlastně to nebyl typ člověka, který by někomu dokázal opravdu ublížit.

„Mám na triku hodně zlejch věcí, pastore. Ani si to všechno nepamatuju.“ Vyhýbal se pohledu z očí do očí. Veškerou pozornost věnoval koberečku pod nohama. Keith se napil čaje, pozorně se na muže zadíval a všiml si, že má tik. Vždycky po několika vteřinách škubl celou hlavou nepatrně doleva. Bylo to takové rychlé cuknutí, po němž následovalo daleko razantnější vrácení hlavy zpátky na původní místo.

Po chvilce naprostého ticha se Keith zeptal: „O čem jste se mnou vlastně chtěl mluvit, Travisi?“

„Mám nádor na mozku, pastore. Maligní, zhoubnej, neléčitelnej. Kdybych měl prachy, moh bych s tím něco dělat – ozařování, chemoterapii, prostě obvyklý věci – a snad bych na tom vydělal pár měsíců, možná rok. Jenže je to glioblastom, čtvrtej stupeň, a to znamená, že jsem mrtvej muž. Půl roku, rok, na tom vlastně nezáleží. Za pár měsíců to zabalím.“ Nádor se ozval, jako by čekal na narážku. Boyette zkřivil obličej, předklonil se a začal si třít spánky. Ztěžka, namáhavě oddychoval a zdálo se, že mu bolest projíždí celým tělem.

„To mě moc mrzí,“ prohlásil Keith a naplno mu došlo, jak tahle věta ani trochu neodpovídá celkové situaci.

„Zatracená hlava,“ sykl Boyette, oči pevně zavřené. Několik minut přemáhal bolest a nic neříkal. Keith ho bezmocně sledoval a kousal se do jazyka, aby nevyhrkl nějakou další hloupost, jako třeba „nemám vám přinést tylenol, Travisi?“. Pak bolest polevila a Boyette se uvolnil. „Promiňte,“ řekl.

„Kdy vám na to přišli?“ zeptal se Keith.

„Nevím. Asi před měsícem. Bolesti hlavy začaly v létě v Lansingu. Umíte si jistě představit, za co tam stála zdravotní péče, takže mi moc nepomohli. Když mě pustili a převezli sem, vzali mě do nemocnice svatýho Františka, udělali testy, prohnali mě přístroji a zjistili, že mám uprostřed hlavy vejce, přesně mezi ušima, příliš hluboko, než aby šlo vyoperovat.“ Zhluboka se nadechl, potom vypustil vzduch z plic a poprvé se dokázal usmát. Vlevo nahoře mu chyběl zub a díra, která po něm zela, byla nápadná. Keitha se zmocnilo podezření, že i zubařská péče má ve věznici daleko k ideálnímu stavu.

„Počítám, že lidi jako já jste už v životě potkal,“ poznamenal Boyette. „Lidi, co je čeká smrt.“

„Čas od času. Tohle povolání to s sebou nese.“

„A počítám, že tyhle lidi maj sklon brát opravdu vážně boha, a nebe a peklo a všechny tyhle věci.“

„Ovšemže ano. Je to v lidské přirozenosti. Když se musíme smířit s vlastní smrtelností, přemýšlíme o posmrtném životě. Jak jste na tom vy, Travisi? Věříte v Boha?“

„Někdy jo, někdy ne. Ale i když v něj zrovna věřím, stejně o tom pořád pochybuju. Pro vás je snadný věřit v Boha, protože máte snadnej život. To se o mně říct nedá.“

„Chcete mi vyprávět svůj příběh?“

„Vlastně ani ne.“

„Tak proč jste sem přišel, Travisi?“

Tik. Když se hlava opět uklidnila, Boyette přelétl očima po místnosti a pak soustředil pohled na pastora. Dlouho na sebe zírali, ani jeden při tom nemrkl. Nakonec prolomil mlčení Boyette: „Pastore, spáchal jsem pár špatnejch skutků. Ublížil několika nevinnejm lidem. A nejsem si jistej, že to všechno chci s sebou tahat do hrobu.“

Konečně jsme se někam dostali, pomyslel si Keith. Tíha nepřiznaného hříchu. Stud nad pohřbenou vinou. „Kdybyste mi řekl o těch špatných skutcích, možná by to pomohlo. Zpověď je nejlepší způsob, jak začít.“

„A je tohle důvěrný?“

„Z velké části ano, ale existuje pár výjimek.“

„Jakejch výjimek?“

„Když se mi vyzpovídáte a já na základě toho dojdu k závěru, že můžete být nebezpečný sám sobě nebo někomu jinému, tak se důvěrná povaha zpovědi ruší. Můžu podniknout přiměřené kroky, abych vás nebo další osoby chránil. Jinými slovy, můžu požádat o pomoc.“

„Vypadá to dost složitě.“

„Ve skutečnosti to není tak zlé.“

„Heleďte, pastore, mám pár ohavnejch kousků na triku, ale je jedna věc, která mě už dlouhý roky pronásleduje. Musím o tom s někým mluvit a nemám se kam obrátit. Když vám povím o strašlivým zločinu, kterej jsem před lety spáchal, musíte si to nechat pro sebe?“

Dana si do vyhledávače zadala přímo ředitelství kansaských nápravných zařízení a během několika vteřin měla přístup do zpackaného života Travise Dalea Boyetta. V roce 2001 odsouzen na deset let za pokus o znásilnění. Současný stav: uvězněn.

„Současný stav je v pracovně mého muže,“ zamumlala si pro sebe a dál bušila do kláves.

V roce 1991 odsouzen v Oklahomě na dvanáct let za sexuálně motivované těžké ublížení na zdraví s přitěžujícími okolnostmi. Propuštěn v roce 1998 na podmínku.

V roce 1987 odsouzen v Missouri na osm let za pokus o sexuálně motivované ublížení na zdraví. Propuštěn na podmínku v roce 1990.

V roce 1979 odsouzen v Arkansasu na dvacet let za sexuálně motivované těžké ublížení na zdraví s přitěžujícími okolnostmi. Propuštěn v roce 1985 na podmínku.

Ve státech Kansas, Missouri, Arkansas a Oklahoma byl Boyette registrován na seznamu sexuálních násilníků.

„Zrůda,“ řekla si v duchu. Přiložená fotografie ukazovala podstatně tělnatějšího a mladšího muže s řídnoucími tmavými vlasy. Dana rychle shrnula zločincovy záznamy a výsledek poslala Keithovi mailem do jeho počítače. Neměla strach, že by manželovi hrozilo nějaké nebezpečí, ale chtěla mít toho gaunera z domu.

Po hodině a půl nepříjemné konverzace s minimálním výsledkem začalo Keitha celé setkání unavovat. Boyette nejevil sebemenší zájem o boha, a jelikož právě bůh představoval oblast Keithovy odbornosti, vypadalo to, že se v tomhle případě moc neuplatní. Nebyl mozkový chirurg. Neměl znalosti, které by mohl Travisovi nabídnout.

Tlumený zvuk připomínající cinkání starobylého domovního zvonku ohlásil, že mu do počítače dorazila nová pošta. Dvě stisknutí zvonku by znamenala, že ho někdo chce navštívit. Tohle trojí zazvonění ale signalizovalo, že pro něj z předpokoje odešel vzkaz. Předstíral, že si ničeho nevšiml.

„K čemu máte tu hůl?“ zeptal se zdvořile.

„Basa je drsný místo k životu,“ odpověděl Boyette. „Dostal jsem se do rvačky, do který jsem se dostat neměl. Schytal jsem to do hlavy. Nádor mám nejspíš od toho.“ Měl dojem, že je to veselé, a tak se vlastnímu vtipu zasmál.

Keith považoval za svou povinnost přidat i pokus o uchechtnutí, pak vstal, došel ke stolu a prohlásil: „Víte co, dám vám svou navštívenku. Můžete mi kdykoliv zavolat. Tady budete vždycky vítán, Travisi.“ Sáhl po navštívence a zadíval se přitom na monitor. Čtyři, počítal, čtyři tresty, všechny spojené se sexuálně motivovaným násilím. Vrátil se k židli, podal navštívenku Travisovi a posadil se.

„Vězení je zvlášť drsné místo pro vězně usvědčené ze znásilnění, že je to tak, Travisi?“ poznamenal.

Člověk se přestěhuje do nového města. Tam musí zajít na policejní stanici nebo k soudu a nechat se registrovat jako sexuální násilník. Po dvaceti letech téhle praxe prostě dospěje k závěru, že to o něm ví úplně každý. Všichni ho pozorují. Boyette ani nevypadal překvapeně. „Hodně drsný,“ přitakal. „Ani si nepamatuju, kolikrát po mně někdo vyjel.“

„Travisi, podívejte se, nechce se mi probírat zrovna tohle téma. Mám ještě nějaké pochůzky. Kdybyste za mnou chtěl znova přijít, tak přijďte, ale zavolejte předem. Budu rád, když vás tuhle neděli uvidím na bohoslužbě.“ Keith si nebyl jist, že to myslí vážně, ale alespoň to znělo upřímně.

Boyette vytáhl z kapsy větrovky složený list papíru. „Slyšel jste někdy o případu Dontého Drumma?“ zeptal se, když papír podával Keithovi.

„Ne.“

„Černej kluk v jednom malým městě ve východním Texasu, odsouzenej v roce 1999 za vraždu. Přiznal, že zabil roztleskávačku ze střední školy, bílou holku, jejíž tělo se nikdy nenašlo.“

Keith papír rozložil. Šlo o kopii krátkého článku z novin, které vycházejí v Topece, bylo na něm nedělní, tedy včerejší datum. Keith rychle přelétl text očima a podíval se na policejní snímek Dontého Drumma. Na článku nebylo nic výjimečného, prostě jen další běžná poprava v Texasu spolu s dalším běžným prohlášením odsouzeného, že je nevinen. „Poprava je naplánovaná na tenhle čtvrtek,“ poznamenal Keith a vzhlédl.

„Tak já vám něco povím, pastore. Dostali špatnýho chlápka. Tenhle kluk neměl s tou vraždou nic společnýho.“

„Jak to víte?“

„Nemají žádný pořádný důkazy. Ani jeden důkaz. Poldové se rozhodli, že to udělal, vymlátili z něj přiznání a teď se ho chystaj oddělat. Je to špatně, pastore. Úplně špatně.“

„Jak to, že to tak dobře víte?“

Boyette se trochu naklonil dopředu, jako by se chystal pošeptat něco, co nikdy předtím neřekl nahlas. Keithovi každou vteřinou bušil tep rychleji a rychleji. Ale žádná slova se neozvala. Nastala další dlouhá odmlka, během níž na sebe oba muži zírali.

„Říká se tu, že tělo se nikdy nenašlo,“ poznamenal Keith. Musím ho rozmluvit.

„Přesně. Vymysleli si pohádku o tom, že ten kluk holku unes, znásilnil, udusil a pak hodil tělo z mostu do Červený řeky. Naprostej blábol od začátku do konce.“

„Takže vy víte, kde to tělo je?“

Boyette se narovnal a zkřížil paže na prsou. Začal přikyvovat. Tik. Pak další tik. Když byl pod tlakem, tiky přicházely rychleji.

„Zabil jste ji, Travisi?“ zeptal se Keith a ta otázka ho samotného vyděsila. Ještě před pěti minutami si v duchu sestavoval seznam farníků, které musí po okolních nemocnicích navštívit. Uvažoval, jak by se mu mohlo podařit vystrnadit Travise z budovy. A teď tady spolu tancují kolem vraždy a ukryté mrtvoly.

„Nevím, co mám dělat,“ řekl Boyette, když ho tvrdě zasáhla další vlna bolesti. Předklonil se, jako by chtěl zvracet, a obě dlaně si pevně tiskl k hlavě. „Umírám, je to jasný? Za pár měsíců bude po mně. Proč by měl ten kluk pojít taky? Nikomu nic neudělal.“ Oči měl vlhké a obličej zkřivený.

Keith sledoval, jak se Boyette chvěje. Podal mu papírový kapesníček a díval se, jak si Travis otírá obličej. „Nádor roste,“ prohlásil Boyette. „Každej den o něco zvětší tlak na lebku.“

„Máte nějaké léky?“

„Něco jo. Nezabíraj. Musím už jít.“

„Mám dojem, že jsme ještě neskončili.“

„Ale jo, skončili.“

„Kde je to tělo, Travisi?“

„To ani nechtějte vědět.“

„Chci to vědět. Možná dokážeme té popravě ještě zabránit.“

Boyette se rozesmál. „Vážně? V Texasu to teda moc nadějný není.“ Pomalu vstal a zaťukal holí do koberce. „Děkuju vám, pastore.“

Keith nevstal. Místo toho Boyetta pozoroval, jak rychle vychází z pracovny.

Dana zírala na dveře a odmítala se usmát. Po Boyettově „díky“ se zmohla na slabé „sbohem“. Načež byl pryč, zpátky na ulici bez kabátu a rukavic, ale jí to bylo úplně jedno.

Její manžel se nehýbal. Dál seděl shrbený na židli, nepřítomně se díval na stěnu a v ruce držel kopii novinového článku. „Není ti něco?“ zeptala se. Podal jí výstřižek a ona si ho přečetla.

„Nedochází mi tady nějaká souvislost,“ prohlásila, když byla se čtením hotova.

„Travis Boyette ví, kde je to tělo pohřbené. Ví to, protože ji zabil.“

„On se přiznal, že ji zavraždil?“

„Téměř. Říká, že má neoperovatelný mozkový nádor a že během několika měsíců zemře. Říká, že Donté Drumm nemá s tou vraždou nic společného. A rozhodně trvá na tom, že ví, kde se dá tělo najít.“

Dana se posadila na pohovku a zabořila se mezi polštáře a přehozy. „A ty mu věříš?“

„Je to starý kriminálník, Dano, trestanec. Vždycky bude radši lhát než mluvit pravdu. Člověk by mu neměl věřit ani slovo.“

„Ty mu ale věříš?“

„Myslím, že ano.“

„Jak mu můžeš věřit? Proč?“

„Trpí, Dano. A nejenom kvůli nádoru. O té vraždě a o mrtvém těle něco ví. Ví toho hodně a je upřímně rozčilený ze skutečnosti, že má být popraven nevinný člověk.“

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ Zločin

1