Original edition © 2018 Coppenrath Verlag GmbH & Co. KG, Hafenweg 30, 48155 Münster,

Germany. Original title: Fabelhafte Feline - Das Märchen vom Wolf (ISBN 978-3-649-62694-7).

All rights reserved.

Translation © Vendula Haltufová, 2020

ISBN 978-80-242-7217-7

Hromy a blesky

Paulo nakukoval skrz plot s kovanými špicemi, kterým byla stará usedlost obehnána. Připomínala mu gotickou stavbu s pitvornými chrliči v každém rohu, kde kdysi dávno nějaký čas žil. Chvilku nasával tu ponurou atmosféru štíhlých oken, zčernalých cihlových zdí a seschlých křovisek, bujně rostoucích všude kolem. Pak se protáhl plotem a nemotorně přistál na pozemku.

Kamenná zem pod jeho tlapkami byla nepříjemně studená a vlhká. Na okamžik ho přepadla zvláštní tíseň.

Stál bez pohnutí a rozhlížel se kolem, až si všiml pootevřeného okna v přízemí. Obratně vyskočil na zašlý parapet z pískovce, zcela porostlý mechem. Strčil do zpráchnivělého okenního rámu a vklouzl dovnitř.

Potichoučku bloumal starým domem. Nakoukl tu sem, tu tam, vnímal pachy skrývající se ve starých zdech. Někde se stále vznášela vůně příběhů, které se tu odehrály, jinde už jen skomírala a z většiny míst bohužel nadobro vyvanula. Sakryš, taková škoda, pomyslel si Paulo, taková škoda.

Na konci dlouhé chodby narazil na dveře bohatě zdobené všelijakými kudrlinkami a nádherně vyvedenými ornamenty. Nepochybně byly chloubou bývalých majitelů. Ve vybydleném, chátrajícím prostoru přímo bily do očí. Paula jejich krása fascinovala. Když jimi však prošel do koupelny obložené mramorem, pochopil, že tento dům už nelze zachránit. Litinovou vanu už celou věčnost nikdo nenapustil horkou vodou, u plápolajícího krbu si už dlouho nikdo nesušil ručník ani oblečení.

Paulo si zamyšleně a trochu ustaraně olízl tlapky. Nebylo pochyb. Dům to vzdal. Nějaké ty vzpomínky v něm sice zůstaly, ale zdi, dlážděná podlaha i rozbité zábradlí už dávno přestaly dýchat. Nadobro se odmlčely.

Paulovi z toho všeho bylo smutno. Cítil doslova fyzickou bolest. Miloval letité budovy a jejich příběhy, všechny ty veselé i smutné příhody, které staré zdi mohly vyprávět. A rád si představoval, jak je znovu probudí k životu.

Když před časem objevil statek Štístko, také mu nejdříve připadal jako ztracený případ. Ale pak si všiml nádherně kvetoucí zahrady a zanedlouho poté se objevila Florentýna. Od toho okamžiku Paulo věděl, že všechno dobře dopadne. Florentýna, jeho holčička, jeho spřízněná duše, se na statku spokojeně zabydlela.

Když na ni pomyslel, zahřálo ho u srdce, a přestože bylo pošmourno a zataženo, zdálo se mu, že skrz husté mraky prosvítá sluníčko.

Paulo vyšel potichoučku ven, jako by ten kdysi nádherný dům jen spal. Elegantně vyskočil na kamenný sloupek plotu. Odtud měl dobrý rozhled. Dopředu až na kraj vesnice, dozadu přes vršky stromů tak daleko, až se obrysy slévaly do jednolité mlhy nekonečného horizontu.

Nasál vzduch a zavětřil pach, stopu, která v něm vyvolala jistou vzpomínku. Stejně jako ten dům. Studna. Chladná zem pod jeho packami. Dveře se spoustou ornamentů. Vzpomínku, o které se domníval, že je dávno mrtvá…

Pak uslyšel vytí. Nebo že by to bylo kňučení? Nářek unášený mraky až sem? Hluboká, přehluboká beznaděj, nekonečná osamělost?

Do Paula jako by vjel elektrický proud. Zježily se mu chlupy na krku, ocasem neklidně mával sem a tam.

„Kde jsi?“ zvolal. „Ukaž se!“

Ticho. Cesta zela prázdnotou. Cítil jen, jak mu kolem našpicovaných uší proudí jemný vánek, který se zachytával v prořídlých větvích stromů a keřů.

Paulo se odrazil od sloupku. Slepě následoval své lovecké pudy, nechal se vést instinktem a zakrátko dorazil na kraj vsi. Odtud pokračoval přes pole do mírného kopce, a nakonec ťapkal klikatou stezkou plnou hrbolů. Holá křoviska čněla až doprostřed pěšiny a bránila mu ve výhledu.

V příští zatáčce se Paulovi stáhl žaludek. Zmocnila se ho neblahá předtucha – nejistě vykročil do ohybu a zkameněl. Přímo před ním se tyčila řada stromů a keřů. Budily dojem, že tam rostou jen proto, aby zakryly skalní výběžek. Z toho se tak stalo kryté místečko, vysoko nad údolím, loukami a sklizenými poli až k vesnici s opuštěnou usedlostí.

Bylo to doslova královské místo. Vyvýšenina s výhledem… přehledem. Báječné místo, kde se lze nečekaně zjevit.

Paulo tiše zavrčel a vytasil drápky. Zhluboka se nadechl. Ale vzduch byl čistý, svěží a poklidný. Nic nenasvědčovalo hrozícímu nebezpečí, které ho uvedlo do stavu pohotovosti.

Kocour se však nenechal zmást. Instinktivně cítil, že v kraji bude brzy po klidu. Věděl to.

Nahrbil hřbet, naježil se a dvakrát, třikrát naprázdno sekl vzduchem ostrými drápy. Ticho. U skalního výběžku se nic nepohnulo. Dokonce i vítr se ztišil.

Že by se zmýlil?

Paulo zpozoroval vyšlapanou pěšinku. Byla tak zarostlá, že ji na první pohled skoro nebylo vidět. Ale jen co na ni vkročil, došlo mu, že ji někdo musel prošlápnout teprve nedávno. Chvíli předtím, než les shodil své skvostně zelené roucho a hebký mech pokryla vrstva povadlého listí a tlejících větví.

Takže se tu ještě moc neohřál. Dobře. To je vážně dobře, pomyslel si Paulo a cítil, jak jeho neblahá předtucha zase pomalu ztrácí na síle.

Vtom se scéna jako mávnutím proutku změnila. Nebe nad kocourem se zbarvilo do tmavě fialova. Blednoucí slunce zmizelo za hustým mrakem a zavládlo naprosté bezvětří. V dálce dunivě zahřmělo, až se Paulo zachvěl. Potom se zase rozhostilo strašidelné ticho. Obloha ještě více potemněla a zničehonic se zvedl takový poryv větru, že to Paula málem odhodilo.

V oslepující záři prvního blesku, který proťal oblohu, ho Paulo spatřil. Za doprovodu mocného zahřmění se znenadání objevil na skalisku, Paulo sebou trhl. Vzápětí se dal na útěk.

Ne, Paulo z Panamy se opravdu nikdy nemýlil. Proto také věděl, že se od této chvíle musí mít na pozoru. Byl konec poklidných časů, kdy mohl bezstarostně ležet v zahradě pod svým oblíbeným stromem a nechat se unášet myšlenkami. Teď musel jednat!

Vichřice

Florentýna šla rychlým krokem po chodníku. S obavou se dívala na oblohu, která byla každým okamžikem temnější. Nad hlavou se jí kupily mraky a zdálo se, že se pořád zvětšují.

„A jéje, tady se k něčemu schyluje,“ zabručela a doufala, že dorazí domů ještě před bouřkou.

Ale když zabočila za roh, zničehonic se přihnal takový vichr, že se musela chytit značky, aby s ní nesmýkl. Pak začalo pršet. Na Florentýnu pleskaly obrovské, těžké kapky a na asfaltu po sobě zanechávaly tmavé fleky.

Během pár vteřin se spustil takový liják, že si Florentýna málem neviděla na konečky prstů. Jako by stála přímo pod vodopádem.

Na protilehlé autobusové zastávce stála malá budka. Florentýna se spěšně rozhlédla na obě strany a rozběhla se přes silnici.

Byla už skoro u zastávky, když oblohu rozčísl oslňující blesk. Chvíli nato zahřmělo. Florentýna sebou polekaně trhla a ustrašeně vyjekla.

Déšť jí nemilosrdně bubnoval po zádech. Konečně doběhla k budce a sesula se na úzkou dřevěnou lavičku.

Byla na kost promočená, z dlouhých vlasů jí kapala voda a stékala jí po obličeji. Tep se jí v té běsnící bouřce úplně splašil. Nebe křižovaly hromy a blesky, třeskalo to a práskalo.

Netrvalo však dlouho a nečas ustal stejně rychle, jak přišel. Bylo po dešti. Jen zdálky se ozývalo tiché hřmění. Florentýna měla dokonce dojem, že skrz mraky prosvítá sluníčko.

„Bouřka jedna bláznivá,“ zamumlala a zvedla se z lavičky. „Jako by nemohla počkat, až budu doma.“ Vyždímala si culík a vyrazila dál.

Obvykle nikdy nechodila sama. Vždy ji doprovázel její nejlepší kamarád Tom. Alespoň na roh ulice, kde se jejich cesty rozdělovaly.

Tom byl nemocný, proto s ní tentokrát nešel. Jeho maminka ráno volala a povídala cosi o chřipce. Prosila Florentýnu, aby Toma ve škole omluvila.

„Můžu se za ním po vyučování stavit?“

„Radši ne, Týno,“ odpověděla Tomova maminka. „Ještě se nakazíš. Ozvu se, jakmile mu bude líp. Do té doby si můžete volat.“

Tomova maminka měla bohužel pravdu. Onemocnět by se Florentýně opravdu moc nehodilo. Doma na statku měla spoustu práce. Poníky, které spolu s Tomem a Paulem zachránila ze spárů těch hanebných handlířů se šrotem, už ustájili, protože tráva na pastvinách vybledla a půda byla samé bláto.

Jenže ti čtyři přece nemohli trávit všechen čas jen ve stáji. Proto jim Florentýnin tatínek začal stavět venkovní výběh vysypaný pískem, aby se měli během dne kde proběhnout.

Pořád s tím ale nebyl hotov, jako mobilní veterinář byl totiž doslova na roztrhání. A maminka měla zase plné ruce práce s domácností a samozřejmě i s chodem kliniky. Florentýna s Tomem se tedy rozhodli, že výběh dokončí sami. Jenže teď na to Florentýna byla úplně sama, protože Tom onemocněl, a ona od něj v žádném případě nesmí nic chytit.

S povzdechem přešla silnici… a šlápla přímo do hluboké louže.

„Ach ne, dneska vážně nemám den,“ ulevila si.

Ale co, mávla nakonec rukou. Doma si dá teplou sprchu, převlékne se do suchého a u pece si vypije šálek oblíbeného kakaa. A třeba bude mít maminka později přece jen trošku času a se stavbou výběhu jí pomůže. Zeptat se jí každopádně může.

Florentýna byla tak ponořená do vlastních myšlenek, že ho málem přehlédla. Zvlášť když byl zalezlý hluboko v houští. Už kolem něj téměř prošla, když podvědomě zaregistrovala jakýsi pohyb. Zůstala stát, rozhlédla se a polekaně sebou trhla.

V křoví sedělo nějaké zvíře. Pes? Nebyla si jistá, protože jeho hnědošedá srst s podrostem skoro splývala. Opatrně se přiblížila… ano, byl to skutečně pes. Obrovský vlčák s poměrně dlouhou srstí. Ano, německý ovčák, blesklo Florentýně hlavou.

Jako dcera veterináře a skrytá zaříkávačka zvířat se vyznala. I když tato rasa trochu vyšla z módy a Florentýna ještě nikdy na vlastní oči německého ovčáka neviděla, byla si celkem jistá.

„Ahoj,“ pozdravila tiše. Vlčák se očividně bál. Jinak by se neschovával v houští. Nebo že by tam zalezl před deštěm?

„Nemusíš se bát,“ uklidňovala zvíře Florentýna. „Já ti opravdu nic neudělám.“ Že by však něco mohl udělat on jí, na to vůbec nepomyslela. Byla hluboce přesvědčená, že všechna zvířata jsou hodná, pokud se k nim člověk chová přátelsky.

„Ty ses tam zachytil?“ napadlo ji najednou.

Přistoupila ještě blíž, načež se zvíře stáhlo o něco dál. Ale uhodla to, pes se do roští opravdu zamotal.

„Já ti vážně nic neudělám, můžeš mi věřit. Jen ti chci pomoct,“ konejšila ho zpěvavým hlasem. Věděla, že tímhle tónem uklidní i ta nejvystrašenější zvířata. Prozradil jí to Paulo.

„Zkusím se dostat k tobě do křoví a podívám se, jestli tě dokážu vyprostit. Seď klidně, fešáku, buď úplně v klidu. Neboj se, všechno dobře dopadne…“

Florentýna na psa nepřestávala mluvit a pomalu postupovala vpřed. Zakrátko se prodrala podrostem a už stačilo jen vztáhnout ruku, aby se zvířete dotkla. Ale neudělala to. Ještě bylo příliš brzy. Prozrazoval to jeho pohled. Ani nemusel tiše zavrčet a vycenit dlouhé tesáky. I tak Florentýna věděla, že ještě není připravený.

„Mimochodem, já jsem Florentýna. Vím, že mi rozumíš, i když já nerozumím tobě. A pokud se ptáš, odkud to vím: Paulo, můj nejlepší kamarád, mi to prozradil.“ Florentýna se na chvilku zarazila a pozorovala psa. Všímala si každého jeho pohybu, neušlo jí ani to, jak mu neznatelně cukal vlhký čenich. Podle toho, jak naklonil hlavu a jak se mu malinko chvěla víčka, poznala, že jí naslouchá.

Opatrně k němu vztáhla ruku. „Pokusím se vymotat ti srst z roští. Možná to trošku zatahá, ale prosím věř mi, budu se snažit, aby to nebolelo.“

Florentýna se rozvážně pustila do práce. Pes přestal vrčet, ale pysky měl pořád ještě povytažené.

„Ty jsi opravdu fešák,“ pokračovala Florentýna. „Ještě nikdy jsem vlčáka neviděla. Myslím naživo. Jen v knihách a na plakátech, co visí u taťky v ordinaci. Na jednom jsou všechny psí rasy, a mně vždycky připadalo, že německý ovčák patří k těm nejhezčím psům. Tak vznešený a hrdý, úplně majestátní vzhled…“

Zatímco Florentýna brebentila, podařilo se jí z roští vymotat zacuchanou srst. Ještě jednou se zhluboka nadechla.

„Teď se zase vzdálím,“ oznámila. „Ty jsi volný a můžeš běžet domů. Určitě už tě hledají…“

Florentýna se prodrala z křoví ven a poodešla pár kroků stranou, aby se zvíře mohlo nerušeně vydat svou cestou.

Pes však Florentýně stále nedůvěřoval, i když si nakonec nechal pomoct. Bylo to na něm vidět. Měl podezíravý pohled a pysky výhružně povytažené.

„No tak vylez, pejsku. Neboj se…“

Ale pes se ani nehnul. Dál dřepěl v podrostu a nedůvěřivě si dívku měřil.

„Oukej, oukej, chápu,“ zareagovala Florentýna a popošla o kus dál, až na příští křižovatku. Po tom lijáku nebylo na ulici naštěstí ani živáčka, tak by se pes mohl odvážit vylézt. Jenže on zůstal ve svém úkrytu.

Panebože, ten je ale bojácný, prolétlo Florentýně hlavou. Nebo snad za tím, že se nehne z místa, vězí ještě něco jiného?

Hmm… když se nad tím pořádně zamyslela, pravou přední tlapku držel tak nějak zvláštně. No jasně! To bylo ono, je zraněný!

Ksakru, Týno, hněvala se sama na sebe. Ty jsi vážně povedená budoucí veterinářka. Snažíš se toho chudáka vyprostit z křoví, a on je přitom poraněný.

Rychle se rozběhla zpět a znovu zamířila ke psu. Zvíře okamžitě začalo vrčet, ale Florentýna si z toho nic nedělala. Byla si jistá, že to nemyslí doopravdy.

Když se prodrala až těsně k němu, viděla, že drží pravou přední tlapku nahoře. Nemohl ji ani položit, tak moc ho to bolelo.

Aniž by jej pustila z očí, vylovila z batohu mobil. Naštěstí si ho dnes nezapomněla nabít.

„Tati, musíš okamžitě přijet!“ rozrušeně spustila, sotva se tatínek ozval. „Tady v křoví sedí vlčák a má zraněnou přední packu. Nejsem si úplně jistá, protože mě k sobě nepustí, ale myslím, že se pořezal.“

Konec ukázky

Table of Contents

Hromy a blesky

Vichřice