HOLKY

OD SPITFIRŮ

Soraya M. Lane

EUROMEDIA GROUP

Přeložil Jiří Jaňák

The Spitfire Girls

Copyright © 2019 by Soraya M. Lane

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4391-6

Věnováno Maureen,

nejlepší matce a babičce v celém širém světě.

Díky za všechno.

Ženy si v dnešní době nemohou dovolit být trpělivé. Jsme ve válce, a potřebujeme v ní bojovat všemi dostupnými prostředky a zbraněmi. V tomto případě jsou pilotky zbraněmi připravenými k okamžitému užití. Nyní tedy mluvím za všechny pilotky, protože se domnívám, že si v současné chvíli nemůžeme dovolit plýtvat časem čekáním na jejich nasazení.

Eleanor Rooseveltová (1. září 1942)

PROLOG

Texas, 1940

Lizzie

„Co děláš v mé kanceláři, zlatíčko?“

Lizzie vzhlédla od stránky, na níž pečlivě sepisovala svá slova. Usmála se na otce, který se zhroutil do křesílka pro hosty na protější straně těžkého dubového stolu. Vždycky jí věnoval stejný pohled konspirátora zasvěceného do všeho, co zrovna dělala, a dnešek nebyl výjimkou.

„Píšu paní Rooseveltové vysvětlení, jak mohou ženy pomoci armádě,“ odpověděla s očekáváním, že otcovo obočí proletí stropem. A ono tak poslušně téměř vzápětí učinilo. „Chceš si ho poslechnout?“

„Píšeš první dámě?“ zavrtěl s veselým zábleskem v očích hlavou. Táta jí byl oporou, vždy připraven vyslechnout další šílený plán, který se jeho dceři vylíhnul v hlavě. „Lizzie, vždyť ani nejsme ve válce.“

„Zatím,“ odpověděla. „Ještě nejsme ve válce, tati.“

„Tak dobře. Přečti mi ho.“

Lizzie si odkašlala a s dopisem v ruce se v pracovním křesle svého otce narovnala. Než spustila, rychle si prohlédla zarámovanou fotografii otce v uniformě a představila si, jak provádí všechny odvážné skutky, o kterých jí povídal od dětských let: dobrodružství na francouzském nebi ve válce, které jí nesmazatelně vryl do představivosti.

„Drahá paní Rooseveltová,

píši Vám jako zarytá bojovnice za práva žen s nadějí ve Vaši zkušenou podporu. Přemýšlela jsem o mnoha způsobech, jakými začít svůj dopis, ale popravdě řečeno ráda mluvím rovnou k věci. Ačkoli naše země dosud není ve válce, a já opravdu doufám, že tento stav vydrží i v budoucnosti, ráda bych v případě potřeby byla připravena ku pomoci.

Ženy mohou v případné válce hrát roli o dost významnější, než je role zdravotních sester a žen v domácnosti. Jakožto zkušená pilotka se domnívám, že ženy mohou převzít letecké povinnosti, jež nejsou přímo spojeny s bojem, aby tím uvolnily piloty pro frontovou službu. Pilotky mohou úspěšně přelétávat stroje pro armádu a poskytovat podpůrné služby, a já jsem více než připravena tyto pilotky osobně vycvičit.

Vaše podpora je pro úspěch klíčová, a ráda bych se s Vámi osobně setkala za účelem prodiskutování způsobu, jakým armáda může založit peruť odvážných a schopných amerických pilotek.“

Odkašlala si a položila dopis na stůl.

„Co na to říkáš?“ pozorně se zadívala na otce. Neustále jí opakoval, že dokáže vše, co si zamane, ale tentokrát se nehodlala dát uchlácholit. Chtěla otcův upřímný názor. Byl válečný veterán, jeden z nejúspěšnějších amerických pilotů Velké války, a Lizzie chtěla vědět, co si myslí jako pilot, nikoli jako otec snažící se říkat jen ty věci, které chce jeho dceruška slyšet.

„Upřímně, zlatíčko, nevím, co na to říct.“

Povzdechla si, složila dopis a pečlivě jej vložila do obálky.

„Jsem podle tebe praštěná, když věřím, že se něco podobného někdy opravdu stane? Je to tak?“ zeptala se.

Natáhl se a vzal ji za ruku: „Lizzie, mě přesvědčovat nemusíš. Já tě přece na nebi viděl. Sledoval jsem tě a naslouchal ti celé dlouhé roky. Ale přesvědčit muže, že jsi zrovna tak dobrá a schopná jako oni, nebude tak lehké. To víš stejně dobře jako já.“

Krátce a pevně mu stiskla ruku, a pak ji něžně pustila. „Paní Rooseveltová není chlap,“ odpověděla s plným vědomím, že zní jako nezbedné dítě. „Vsadím se, že o tobě taky hodně lidí pochybovalo do chvíle, než tě osobně viděli létat.“

„Dosáhnout cíle svých tužeb není zrovna jednoduché. Nemysli si, že jsem všechny oslňoval hned od prvního dne, Liz. Trvalo mi měsíce, než jsem dostal možnost prokázat své schopnosti. Vždy jsem však věděl, že ta chvíle jednoho dne přijde a já všem ukážu, co dovedu. Možná píšeš první dámě, ale ve skutečnosti ji žádáš jen o to, aby za tebe přesvědčila muže.“

Lizzie to věděla – samozřejmě, že ano. Ale pokud by dokázala na svou stranu získat byť jen jedinou osobu, pokud by dokázala vrazit pomyslnou nohu do oněch pomyslných dveří, pak si byla jistá, že o svých schopnostech dokáže přesvědčit i další lidi. Trpělivost nikdy nebyla Lizzinou silnou stránkou a pochybovala, že kdy bude. Ale odhodlání? Toho měla na rozdávání. Také nevěřila, že prokázání osobních kvalit bylo pro muže stejně těžké jako pro ženu.

„Já nejsem ty, tati,“ odpověděla. „Tys měl možnost ukázat jim vše na nebi, ale já tu možnost nejspíš mít nebudu, ne bez boje.“

„Lizzie, ženy celého světa budou jednoho dne mít obdiv, který si zaslouží,“ opřel se a zabafal z dýmky. Kancelář se zahalila silně čpavým zápachem, se kterým však Lizzie vyrůstala a který bude do konce jejích dní pevně spojen s otcem. „Zatím je třeba vyčkávat, zvyšovat si nalétané hodiny a čekat na možnost, kdy se budeš moci ukázat. A také je potřeba uklidnit matku dřív, než na mě zase nastoupí. Bez jejího požehnání nepůjdeš nikam.“

„Máma mi ohledně létání nemá v případě války co rozkazovat. Jsem už dospělá ženská,“ naježila se bojovně a zapečetila přitom dopis. „Víš lépe než kdo jiný, že nedokážu sedět na zadku a nic nedělat.“

„Tak rozesílej dopisy. Bojuj,“ odpověděl otec. „A ať ti nikdo neříká, že nedokážeš létat lépe než muži.“ Zasmál se a znovu popotáhl z dýmky: „Včetně tvé matky.„

Lizzie se schoulila v křesle a s úsměvem ve tváři se zadíval z okna na blankytnou oblohu. Bude psát další dopisy, a ačkoli svou matku milovala, ohledně létání se s ní bude bez váhání kdykoli přít. Pokud jí nepomůže paní Rooseveltová, pak napíše přímo prezidentovi, a armádě, a pak zase znovu paní Rooseveltové. Nezastaví se, dokud jí někdo nedá šanci ukázat své schopnosti v kokpitu.

Táta byl nejlepším a nejoceňovanějším válečným pilotem v Texasu, a ona všem ukáže, že je skutečně dcerou svého otce.

Hatfield (severně od Londýna), 1940

May

May Jonesová sevřela rty a rukou třesoucí se vztekem zvedla ohmataný výtisk časopisu Aeroplane. Kdysi toto letecké periodikum zbožňovala, ale pak přísahala, že se dalších výtisků ani nedotkne.

Odkašlala si a hodila pohledem po sedmi ženách, jež na ni visely pohledem. Pak začala nahlas předčítat. Čekaly v továrně už dobrou hodinu a May si říkala, proč jsou jinak upovídané kolegyně pořád zticha. Když si teď přečetla slova, jež si její společnice špitaly mezi sebou, pochopila, proč jí nikdo nic nechtěl říci. Zhluboka se nadechla a ze zvyku se pokusila setřást si kdysi dlouhé černé vlasy zpět přes záda.

„Souhlasíme, že v zemi jsou miliony žen schopných smysluplně přispět k válečnému úsilí. Problémem však je, že mnoho z nich trvá na vykonávání prací, jež jsou zcela mimo jejich schopnosti.“

May samým vztekem vzkypěla krev, když pokračovala ve čtení.

„Ženy toužící po pilotování moderního bombardéru, zatímco nejsou dost chytré ani na pořádné vytření podlahy v nemocnici, či které by chtěly vykonávat práci Letecké hlásné služby, zatímco ani nedokáží uvařit kloudnou večeři manželovi, jsou pro nás skutečnou hrozbou.“

Odložila časopis a kolem ní se rozhostilo ticho. May si pečlivě přeměřila pohledem každou kolegyni. Betonová podlaha nijak nepřispívala již tak studenému prostředí, takže všechny měly ruce schovány v podpaží kožených bund podšitých ovčí kožešinou, ale May byla vzteky tak rozpumpovaná, že ji zima opustila. Takové věci by se o mužích nikdy neodvážili ani říct – ale ženy? Chovali se k nim jako k občanům druhé kategorie, ať dělaly, co dělaly. Pokud tedy zrovna nevařily či nedržely v rukou úklidové prostředky a náčiní. May už toho všeho měla dost. Vždyť přece všichni bojovali za stejný cíl!

„Tohle je ta největší snůška hloupostí, jakou jsem kdy četla, dámy,“ řekla s pozvdechem a zavřela na chvíli oči ve snaze trochu se uklidnit. „Tenhle editor, tahle…“ znovu se zhluboka nadechla „… tahle zoufalá parodie chlapa! To pomyšlení, že o nás může tímto způsobem psát, je odpudivé. Nechci, aby o tomhle směšném článku někdo ještě mluvil či jej snad četl.“

Betty, jedna z Mayiných nejzkušenějších pilotek, začala tleskat. Jedna po druhé se k ní přidaly i ostatní, až nakonec tleskaly se širokým úsměvem všechny. Úplně zapomněly na studené ruce. May se pyšně narovnala, zatímco dovnitř vstoupil mechanik se zmateným výrazem ve tváři. Nepochybně se podivoval tomu, co zde ve jménu Božím dělaly. Podívala se mu do očí a chápavě přikývla. Cítila dokonce i lítost, neboť ten mladík právě vpochodoval do místnosti plné naštvaných žen.

„V jednom má ale pravdu. Podlahu vám pořádně nevydrbu, i kdyby mě to mělo stát život,“ zvolala Betty.

„Drbat podlahy,“ odfrkla si May. Potřásla hlavou a znovu přeletěla pohledem článek: „Nevím, co jsme dle něho dělaly předtím, ale můžu vám s klidným svědomím říct, že ženy s více než pěti sty nalétanými hodinami mají na práci lepší věci než drbat zatracené podlahy!“

Všechny byly plnohodnotnými členkami Letecké transportní zálohy, civilní organizace, jež měla za úkol přelétávat pro Královské letectvo nové, opravené a poškozené letouny. Nebyly hloupými holkami, co si hrají na pilotky! A dnes svým první oficiálním letem potvrdí, jak moc je válečná mašinerie potřebuje.

Další z děvčat, Penelope, si odkašlala. May se k ní obrátila. Byla z nich ze všech nejtišší, takže její zapojení do diskuse kvitovala s povděkem.

„Matka mi před pár dny psala o tom, jak hnala souseda koštětem, když se zeptal na můj plat. Je prý národní pohromou, že oslavované ženské vejtahy dostávají plat šest liber týdně. Ona mu ale řekla, kam si ten názor může strčit, a že se u ní už nemá ukazovat!“

Všechny se rozesmály, a při pohledu na ně May ucítila, jak jí krkem do tváří stoupá teplo, které nakonec vybuchlo ve veselý smích. Nezasmála se už velmi dlouho, ale být součástí kamarádské družiny bylo pěkné. Je dobře, že se jich Penelopina matka takto zastala, a dobře věděla, že její rodiče by udělali to samé. Byli na ni pyšní a na svou dceru pilotku nedali dopustit. Ačkoli je už několik měsíců nenavštívila. Tiše zatlačila pocit viny do pozadí.

„Promiňte, ale nemáte zápalky?“ zamávala May na mechanika, který stále přešlapoval u dveří.

Cestou k nim se díval May do očí, a to spolu s mužovým uvolněným postojem prozrazovalo, že jej vyslechnutý rozhovor nijak nezastrašil. Když vytáhl z kapsy zápalky s krabičkou cigaret a úslužně je obě nabídl, vzala si jen jednu zápalku, rychle s ní škrtla a zapálila s ní časopis.

„Tady přece nemůžete rozdělávat oheň!“ vykřikl a rychle začal rukama utloukat plameny. „Co si zatraceně myslíte, že děláte?“

„Nechci, aby kdokoli z vás ještě někdy četl podobné hlouposti,“ trvala na svém May hlasitě, zatímco chudáka mechanika zcela ignorovala. Upustila časopis na zem, kde jej mužovy boty rychle uhasily. „Máme plné právo létat, a jednoho dne budou naši spoluobčané s pýchou vzpomínat na vše, co jsme pro válečné úsilí vykonaly.“

„Slyšte, slyšte!“ vykřikla Betty a zadupala nohou.

„Konáme svou povinnost a umožňujeme tím mužům jít na frontu a bojovat, a já už nestrpím jediný posměšek adresovaný vám, statečným dámám. Vyjádřila jsem se jasně?“

„Naprosto, madam!“ zvolala Sarah a s úsměvem May zasalutovala.

Od ostatních ze sedmičky pilotek se jí dostalo přikývnutí a napůl úst utroušeného „Ano“. Dobře v té chvíli viděla, s jakou ctí nosí své pilotní kombinézy. Zatímco čekaly na přidělení strojů, nemohla uvěřit, co se právě chystají udělat. Letecké kombinézy sice nebyly tak slušivé jako jejich dobře střižené tmavomodré uniformy se zlatými křidélky a nášivkami ATA na rukávech, ale byly praktické a ušité na míru. Nikdy v životě nebyla na svůj oděv tak pyšná. K čertu s nadřízenými, kteří byli přesvědčeni, že ve vzduchu může klidně nosit sukni – vždyť je tam nahoře kosa jako v Antarktidě! – pilot byl prostě pilot, a všichni ve vzduchu potřebovali naprosto stejnou ochranu. Nehodlala nechat o svých podřízených rozhodovat muže, ne v případě, že měli vzlétnout k nebesům a pomoci chránit jejich nádhernou vlast.

Byly První osmičkou, a právě měly zbytku Anglie ukázat, zač je toho loket.

„Je čas vyrazit, dámy,“ mávla na ostatní rukou a na mechanika pokrčila rameny. „Nějaké dotazy?“

Nikdo se neozval, což ani nečekala. Všechny je vybrala osobně a vzhledem k záznamům bez poskvrny a souhrnnému náletu v řádech tisíců hodin se ani trochu nebála o schopnost svých podřízených vykonávat svou práci poctivě a dobře. Počasí? Ano. Neustále se strachovala o pověstné anglické počasí. Šance, že po nich budou střílet, zatímco ony nebudou mít na palubě ani bombu nebo kulomet? To si pište. Že budou létat bez rádia a přístrojů? Každou vteřinu každého dne. Ale nikdy se nestrachovala o jejich schopnost létat s jakýmkoli letounem, který měly doručit; a pomalé, spolehlivé Tiger Mothy byly hračkou. Nebyla to nijak slavná práce, ale nikdo nechtěl vprostřed zimy létat takové slimáky. Jenže May byla odhodlaná ukázat, že její malá letka dokáže létat s každým strojem, který má armáda v inventáři. Jestli se mají nejdřív ukázat v Tiger Mothech, budiž.

„Jak se jmenujete?“ obrátila pozornost zpět k mechanikovi.

„Benjamin,“ odpověděl. „Jsem vlastně váš osobní mechanik, madam.“

Zarazila se: „Vy jste můj mechanik?“

„Přesně tak,“ odpověděl, aniž z ní spustil oči. Nedokázala se rozhodnout, jestli jí jeho přímost imponuje nebo štve. „Dokončil jsem kompletní vizuální obhlídku motoru, sundal jsem komplet kapotu a pozorně zkontroloval těsnost. Mašina je zahřátá a připravená k letu.“

May s odpovědí zaváhala, protože vzhledem k jejich těsné spolupráci chtěla vykročit správnou nohou. „Děkuji, Benjamine,“ řekla nakonec. „A pokud jste mi byl přidělen, pak musíte být součástí týmu – takže nemáme důvod k formálnostem. May bude stačit,“ dodala řízně. „Doufám, že mi tu drobnou neplechu odpustíte.“

Benjamin pozvedl obočí a bez sebemenšího vzrušení odpověděl: „To ještě uvidíme.“

Než se otočila zpět k letce, chvíli se za ním dívala. Pak však v čele skupinky žen zamířila ven, kde se rychle podívala na oblohu. Mračna už byla skoro pryč, takže podmínky lepší nebudou. Je tedy čas startovat. Letadla byla v ranním svitu seřazena v řadě na ranveji. Byla to směs nových a opravených kusů, a May je s ostatními měla ihned přeletět do Skotska. Zpět se měly vrátit s méně schopnými a raněnými protějšky, aby na nich v továrně mohli zapracovat. Podobného letu se bála nejvíce, protože i ten nejlepší pilot na světě je jen tak dobrý jako jeho motor a křídla, která jej nebo ji drží na nebi. Vracet se v poškozeném stroji nebylo zdaleka ideální. Ve Skotsku ji také nečeká žádný osobní mechanik, který by se ujistil, že se do cíle dostane v jednom kuse. To bylo jasné.

„Nevěřím, že jdeme opravdu do toho,“ řekla Amber, nejmladší pilotka skupiny. Hlas se jí přitom chvěl a May dobře věděla, jak se cítí; její maska odvahy byla spíš pro potěchu ostatním dívkám než skutečným odrazem Mayina vnitřního rozpoložení ohledně první skutečné zkoušky. Čekali tak dlouho: tolik měsíců peticí za práva žen asistovat válečnému úsilí na obloze, odpovídání na dotazy a nespokojení se s odmítnutím, a pak vlastní příprava pilotek. Teď už konečně mohou hrát svou roli. Přišel čas.

„Brzy na shledanou,“ dotknula se May Ambeřiny paže, když kolem ní procházela. Musela přitom spolknout vzrůstající znepokojení. „Určitě tam nahoře budeš bezchybná. My všechny. A už je taky čas, abychom všem ukázaly, jak dokážeme pomoci obrátit vývoj války.“

Mrknula na Betty, zamávala ostatním a pak vyrazila za mechanikem k čekajícímu letadlu. Nebyla si jistá, zda nemá počkat a odstartovat jako poslední, či zda nemá letět jako první a vést tak ostatní do vzduchu. Rozhodla se však, že jako první ve vzduchu určitě dodá děvčatům sebevědomí a upevní si svou pozici velitelky.

Došla k letounu, kde jí Benjamin nabídl ruku. Dvorně se jí chopila a vlezla do kokpitu s vědomím, že ji sleduje každý mužský člen pozemního personálu v dohledu. Pohodlně se usadila, nadechla se a usmála se. Přelétla pohledem přístrojovou desku a zapnula si bundu až ke krku. Bude se jí v mrazivých výšinách hodin. Pak si nasadila letecké brýle. Byla vděčná za koženou kuklu, která jí udrží hlavu v teple. Zrovna tak si pochvalovala vlnou vycpané rozměrné boty.

Jsi tu se mnou, Johnny, pomyslela si a musela na chvíli zavřít oči, protože ji náhlá vlna emocí hrozila zaplavit. Cítila, jak se jí svírá hrdlo a plamenný nůž probodává srdce. Ujistí se, že nezemřel pro nic za nic. Její velký bráška obětoval svůj život v boji, a ona se postará, že armáda dostane každý objednaný stroj až do dne, kdy se Německo vzdá.

Zašeptala: „Je mi to líto. Tak strašně moc líto, Johnny.“

Nedávná a čerstvá ztráta byla v její duši jako otevřený šrám. Byla si však jistá, že přibývající týdny, měsíce, či snad roky, ji nijak neotupí. A stále si nemohla odpustit způsob, jakým se rozešli, a svůj vztek, že on mohl létat a bojovat za svou vlast, zatímco jí to zakazovali.

May se narovnala, zhluboka se nadechla a vzala do ruky knipl a plynovou páku. Soustředění na práci jí pomohlo zatlačit emoce a vzpomínky na Johnnyho do pozadí.

Přišel čas rozlétnout se k nebesům, a navzdory ledovým větrům se už nemohla dočkat. Johnnymu ustřihli křídla, ale tohle dělala pro něj. Věděla, že ať je kdekoli, je na ni hrdý: dělala vše pro to, aby se jiný bratr mohl vrátit domů k sourozencům. Naši chlapci ta letadla potřebují a May nic nezabrání v tom, aby je dodala.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1

Washington DC, Spojené státy americké

Na sklonku roku 1941

Lizzie

Lizzie zatínala při čekání na pozvání do kanceláře paní Rooseveltové nedočkavě nehty do dlaní. Bála se, že se jí samou nedočkavostí rozskočí hruď, ale už tu byla patnáct minut a od chvíle, kdy ji pozdravili a nabídli místo k sezení, se nic nezměnilo.

„Slečna Elizabeth Dunlopová?“

Lizzie při zvuku svého celého jména vyskočila, rychle si uhladila sukni a nasadila svůj nejlepší úsměv. Ze dveří vyšla žena a zvala ji dovnitř.

„Omlouvám se za zdržení,“ řekla přitom s úsměvem. „Prosím, pojďte za mnou.“

Lizzie ji následovala s pocitem, že se jí žaludek točí na střevech kolem dokola. Celé týdny si pečlivě připravovala svou úvodní řeč, ale vědomí, že má před sebou možná jedinou šanci k přimění kohokoli vlivného ke spolupráci, jí tížilo mysl. Opatrně si kontrolovala účes, že je stále takový, jaký má být, a tiše doufala, že to na tak důležitou schůzku nepřehnala s natáčkami nebo líčením.

„Dívej se všem do očí, když s tebou budou mluvit, ale hlavně s úctou. Musíš jim naslouchat s absolutní pozorností,“ říkal jí před odchodem otec. „Za žádnou cenu nikoho nepřerušuj! Každou odpověď musíš velmi pečlivě zvážit, Lizzie. Nikdo nemá rád hubaté či přemoudřelé lidi.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA 1