Leila Meachamová

VÁŽKA

Přeložila Michaela Burock

DRAGONFLY

Copyright © 2019 by Leila Meacham

Jacket design by Laura Klynstra. Jacket copyright © 2019 by Hachette Book Group, Inc.

All rights reserved

Translation © Michaela Burock, 2021

ISBN 978-80-249-4281-0

Věnováno Ann Fergusonové Zeiglerové, opět.

Slunce na kopci zapomnělo zemřít, lilie opět ožily

a vážka se vrátila snít o řece.

(VELŠSKÝ NÁPIS)

SEZNAM POSTAV

AMERIČANÉ

(BUCKY) Samuel Barton, stavební inženýr

Kódové označení OSS: LODIVOD

Pracovní jméno: Stephane Beaulieu

Bridgette Loringová, módní návrhářka

Kódové označení OSS: LABRADOR

Pracovní jméno: Bernadette Duforová

(CHRIS) Christoph Brandt, trenér lehké atletiky

Kódové označení OSS: LYSKA

Pracovní jméno: Klaus Bauer

Brad Hudson, muškař

Kódové označení OSS: LEVATKA

Pracovní jméno: Barnard Wagner

Victoria Graysonová, sportovní šermířka (fleret)

Kódové označení OSS: LAKUŠNÍK

Pracovní jméno: Veronique Colbertová

Alistair Renault, nadřízený důstojník OSS, šéf pro záležitosti Francie, také známý jako muž v hnědém

NĚMCI

Generálmajor Konrad March, velitel Abwehru, německé zpravodajské služby v Paříži

Wilhelm March, generálův syn

Četař Hans Falk, generálův pobočník

Plukovník SS Derrick Albrecht, velitel kontrarozvědky Bezpečnostní služby (SD) Hlavního říšského bezpečnostního úřadu (RSHA)

Četař Karl Brunner, plukovníkův pobočník

FRANCOUZI

Beaumont Fournier, spisovatel

Nicholas Cravois, Černý duch

Madame Jeanne Boucherová, majitelka pařížského módního domu La Maison de Boucher

Claude Allard, říční kapitán a majitel firmy nabízející rybářské výpravy

Jules Garnier, personální ředitel na Sorbonně

Madame Gabrielle Dupreeová, majitelka penzionu a Buckyho domácí

Madame Adeline Gastainová, sousedka generálmajora Konrada Marche

Maurice Corbett, detektivní náčelník, Francouzská policie

Sestra Mary Frances, matka představená kláštera Milosrdných sester

Jacques Vogel, ředitel L’Ecole d’Escrime Français

Henri Burrell, Alistairův muž v Paříži

VYSVĚTLENÍ NÁZVŮ NĚMECKÝCH VOJENSKÝCH ORGANIZACÍ

Wehrmacht: ozbrojené síly Třetí říše

Abwehr: vojenská rozvědka a kontrarozvědka

Schutzstaffel: SS, polovojenská organizace Národně socialistické německé dělnické strany (NSDAP)

Waffen-SS: ozbrojené síly SS

Allegemeine-SS: hlavní administrativní část SS

Sicherheitsdienst (SD): zpravodajská služba SS a NSDAP, spadající pod Hlavní říšský bezpečnostní úřad

KAPITOLA PRVNÍ

ZÁŘÍ 1962

Cambridge, Maryland

Muž v hnědém zaklapl knihu, kterou četl, a nevěřícně od ní vzhlédl. Bylo to skutečně tak. Pětičlenný tým, který autor v té své obskurní knížečce o tajných operacích v Němci okupované Francii za druhé světové války popsal, byl tentýž, který na podzim roku 1942 vyslal do Paříže on osobně. Čtyři z nich se vrátili domů, jeden jen o chlup, pátý z nich tam zemřel a byl pohřben v neoznačeném hrobě na francouzské půdě. Nebo si to alespoň mysleli…

Alistair Renault nehnutě seděl. Byla to až strašidelná náhoda, že si přečetl poslední kapitolu Největších triků druhé světové války dnes, téměř dvacet let poté, co sledoval ten nejúžasnější tým tajných agentů, jaký kdy vycvičil, odlétat v šeru před úsvitem z Anglie na nepřátelské území. Za tři týdny se měl tým setkat v Paříži u příležitosti dvacátého výročí. Ona schůzka, dávno zrušená, byla původně navržená chybějícím členem týmu, který na ní trval. Alistair uvažoval, zda se to datum 23. září 1962 vyrylo do myslí ostatních stejně jako do té jeho.

Otevřel si stránku s medailonkem autora, aby si znovu přečetl, tentokrát pozorněji, co přesně kvalifikovalo Johna Petersona k tomu napsat Největší triky druhé světové války, knihu o tématu, o kterém jen málo osob mělo širší povědomí a nikdo s ním neměl více zkušeností než muž v hnědém. Řídká kvalifikace pana Petersona, společně s nedostatkem poznámek pod čarou, bibliografie a jakýms takým literárním stylem, plus skutečnost, že kniha vyšla v téměř neznámém univerzitním nakladatelství v roce 1956, by žádného seriózního čtenáře literatury o druhé světové válce nepřiměla si ji přečíst, ale její název přilákal jeho pohled, když ji zahlédl ležet na spodní poličce v místní knihovně. Po celou dobu, co knihu četl, uvažoval nad validitou autorova výzkumu. Na stránce s poděkováním nebylo zmínky o osobách, které Johnu Petersonovi pomohly, ani o zdrojích, z kterých čerpal. Co se čtenáře týče, autor si vlastně mohl stejně dobře celý dramatický obsah knihy vymyslet a potom tvrdit, že se jedná o literaturu faktu. Alistair neznal žádné ze jmen postav, které v knize vystupovaly, ale věděl, že kapitola, popisující utajené aktivity pětičlenného týmu s kódovým označením Vážka, který operoval v Paříži během jejích nejtemnějších chvil, se zakládala na skutečnosti – tedy až na to jedno tvrzení v jejím šokujícím závěru. On by to přece měl vědět. Celou operaci totiž vedl. Jestli ten trik, který autor popsal v samotném závěru kapitoly, byl vymyšlený, to nedokázal říct. Měl podezření, že ano, ale stále ve vzduchu visela naděje, že nebyl. Hodlal to zjistit.

John Peterson, plešatý, brýlatý a zcela nevýrazný, vypadal na fotografii z roku 1956, že má hodně přes padesát. Dnes by mu mohlo být sedmdesát, a jestli ještě žil, nejspíše už byl v důchodu. Madison v New Jersey byl vzdálen čtyři hodiny jízdy. Než se pokusil si v New Jersey vyžádat číslo na Johna Petersona, kterých tam musela být spousta, rozhodl se nejdřív zavolat na Madisonskou střední školu, kde Peterson vyučoval americké dějiny. Možná by mohl narazit na výřečnou školní úřednici, která by mu poskytla veškeré informace, které potřeboval, aby ho v Madisonu mohl najít, a potom si udělá menší výlet autem do města růží, aby se mu představil.

Skutečně měl štěstí a spojili ho s upovídanou úřednicí, která se ve škole starala o studijní agendu již od jejího založení v roce 1920. „Dvaačtyřicet let tu už jsem,“ prohlásila hrdě a na Alistairovy otázky odpověděla: „Ach ano, pan Peterson, ten už v Madisonu není dlouho. S ženou se rozvedli… Ne, nevím, kam se přestěhoval, ani jestli ještě někde dál učí. Hádala bych, že se vydal na cesty po Evropě. Evropu měl moc rád.“

„Evropa…,“ dumal Alistair. „Zajímala ho nějaká země speciálně?“

„Líbila se mu Francie.“

Nevěděla by náhodou, jestli pan Peterson ještě žije? zeptal se Alistair.

„Neslyšeli jsme nic o tom, že by zemřel, a myslím, že bychom se to dozvěděli,“ pravila úřednice.

Co jeho bývalá žena? Možná by mu mohla pomoci pana Petersona najít.

Odfrknutí. „Ta poběhlice zmizela i se svým amantem hned, jakmile pana Petersona dočista oškubala, chudáka.“

Poděkoval jí, zavěsil a potom požádal spojovatelku dálkových hovorů o číslo na nakladatele knihy v Trentonu v New Jersey. Žádný takový záznam však nebyl k dispozici. Nakladatelství už nejspíše před lety ukončilo svou činnost. Neklesal ale na duchu, protože byl stále ve styku s organizací, která mohla najít i ty nejnepolapitelnější osoby. Zavolá kamarádovi v CIA, s kterým pracoval v OSS, Úřadu pro strategické služby, a vyšle ho po stopách Johna Petersona. Mezitím zavolá žijícím členům Vážky a požádá je, aby si našli a přečetli poslední kapitolu Největších triků druhé světové války.

Překvapivě je, přestože bylo pozdní páteční odpoledne, všechny zastihl v práci. Ve dvaačtyřiceti byli stále mladí a aktivní, a i když byli rozesetí po celé zemi, zůstávali součástí jeho života – stejně jako jeden druhého – už od svého prvního výročního srazu v New Yorku dvacátého třetího září roku 1945. Navždy je totiž spojovalo pouto, které předčilo pokrevní přízeň, celoživotní přátelství a pracovní vztahy. Zpočátku to byla jejich iniciativa, zůstat v kontaktu, což v oboru, kde válkou unavení agenti rádi setřásli své nadřízené důstojníky, jakmile jejich mise skončila, bylo vskutku nevšední. Nejdříve se bránil tomu se s nimi i nadále vídat – ta myšlenka mu byla zcela cizí –, ale tým vytrval a po nějaké době začal vítat jejich telefonáty, návštěvy a pozvání na svatby, křtiny, svátky a různá výročí. Ta čtveřice, která se vrátila – společně se svými protějšky a dětmi –, se stala tím nejbližším rodině, co kdy měl.

Nejdřív zavolal Labradorovi. Nikdy nepřestal o členech Vážky uvažovat jejich kódovými jmény z OSS, stejně jako oni mu nikdy neřekli jinak než jeho vojenskou hodností. Vždycky byl major, nikdy Alistair.

Labrador na jeho shrnutí poslední kapitoly knihy Johna Petersona reagovala šokovaným tichem, které trvalo dlouhých pět sekund. Vyčkával, zatímco jeho posluchačka hloubala nad možností, že by na autorově absurdním tvrzení mohlo být zrnko pravdy, ale potom zaprotestovala: „Tomu nevěřím. Všichni ostatní říkají, že tu popravu sledovali z oken svých cel. Peterson si prostě konec té své báchorky vymyslel, aby mu tematicky zapadla mezi ‚triky‘.“

„Můj názor je zhruba stejný,“ souhlasil Alistair, „ale chci, abyste si to přečetli také a potom mi řekli, co si myslíte. Mezitím se pokusím vypátrat Johna Petersona.“

„Jestli už nežije, nikdy se to nedozvíme.“

„Jsou způsoby, jak to zjistit. Začnu na tom pracovat.“

„Dobrý bože, majore, co když… co když je ten jeho konec pravda?“

„Potom u toho začneme a uvidíme, kam nás ta cesta zavede.“ (Dneska už Dobrý bože nikdo neříká, taková reminiscence let čtyřicátých, pomyslel si pobaveně Alistair.) „Myslím si, že ta kniha už nebude k dostání. Pokud ty ani ostatní nedokážete získat svůj vlastní výtisk, oxeroxuji tu kapitolu a pošlu vám ji.“

Ostatní reagovali na Alistairovy novinky se stejným šokovaným tichem, protože poslední kapitola Největších triků druhé světové války tvrdila, že chybějící člen Vážky přežil popravčí četu, přestože tři z členů skupiny byli svědky něčeho jiného. Poprava byla pečlivě naplánovaná, aby zmátla nacistickou SS. Komentáře se pohybovaly v rozmezí výbušného „Nesmysl!“ po nadávky vyvolané vztekem nad krutostí autorova tvrzení. Nikdo z členů týmu nikdy své husarské kousky s nikým neprobíral, ani nikoho z nich neoslovil muž jménem John Peterson s žádostí o interview.

Po posledním hovoru Alistair odstrčil telefon. Co když byl závěr té kapitoly pravdivý? Co když byl chybějící člen Vážky živ a zdráv a bydlel v Evropě, jak se v ní tvrdilo? Poprava se konala 11. června 1944. Uplynulo už osmnáct let, co byli tři členové týmu svědky brutální smrti milované osoby, nad kterou stále truchlili. Co když Vážce nakonec nechybělo jedno z jejích křídel? Existoval rychlý a jednoduchý způsob, jak to zjistit.

Muž v hnědém otevřel šuplík stolu a vyndal z něj tlustý soubor složek, každou označenou jménem kandidáta, kteří nakonec vytvořili Vážku. Se složkami zmizel poté, co prezident Harry Truman v říjnu 1945 ukončil činnost OSS a on skončil bez práce, pro kterou se narodil, dokud po něm neskočila CIA. Kdyby je tam nechal, akorát by skončily pod zámkem v tajné vládní kartotéce, kde by na ně jen padal prach, a jména v nich a jejich mise by upadly v zapomnění, společně s dalšími statečnými muži a ženami, kteří riskovali životy pro svou vlast. V koutku duše měl Alistair představu, že jednou by mohl napsat vlastní knihu, která vypoví příběh statečnosti a obětavosti pětice mladých lidí, kteří se dobrovolně přihlásili, že infiltrují město světel, na které padla temnota.

Poté, co nedokázal najít současné číslo na rodiče ztracené vážky, vytočil Alistair soukromé číslo na svého přítele v Ústřední zpravodajské službě v Langley ve Virginii, a když s ním domluvil, odnesl si těžkou sbírku složek ke křeslu. Pokusil se ignorovat krabičku Lucky Strikes v šuplíku stolku vedle sebe. Ale nutkání si zapálit předčilo varování doktora, že jsou jeho plíce jedno potáhnutí od rozedmy. Situace si žádala nikotinu. Položil hromádku na stolek, zapálil si, sundal si boty, položil nohy v ponožkách na otoman u křesla a natáhl se po první složce.

Kromě jiných svých přezdívek byl Alistair také známý jako „fretka“, když došlo na hledání informací. Procházel si intimní detaily kandidátů, společně s jejich psychickými a fyzickými předpoklady, a uvažoval nad tím, jak tyto soubory už tehdy ukazovaly odvahu těch děcek. Popíchnutý zavádějící, špatně napsanou verzí Vážčiných let v Paříži od Johna Petersona, myslel na to, že by se mohl rozhodnout tu knihu nakonec napsat, odvyprávět příběhy smělých kousků pětice mladých Američanů s kódovými jmény Labrador, Lakušník, Lodivod, Levatka a Lyska. Začal by květnem 1942.

REKRUTI

KAPITOLA DRUHÁ

KVĚTEN 1942

Washington, D. C.

Členové sboru episkopálního kostela svatého Lukáše na Patnácté ulici ve Washingtonu mu říkali „muž v hnědém“. I po dvou letech, kdy s nimi zpíval každou neděli strávenou ve městě, jen málokterý z nich věděl celé jméno Alistaira Renaulta a nikdo z nich nemohl říct, že by ho vlastně znal. Oděn do fádních hnědých šatů se každý středeční večer, kdy se třicetičlenný sbor scházel v kněžišti, objevil na zkoušce, ale nezůstal po ní na kávu, sušenky a družení se. Sbormistr považoval Alistairův zpěvný hlas za ten nejúžasnější, který se mu kdy ocitl pod taktovkou, a býval by ho ustanovil hlavním tenorem, kdyby se jen mohl spolehnout, že bude přítomen každou neděli, ale chápal, že pracuje pro vládu na přísně tajných záležitostech, které mu brání v pravidelné účasti.

V tento konkrétní den posunul ten stejný záhadný muž přes velký mahagonový stůl list papíru obsahující jména, adresy a osobní informace ke každému z nich. Jejich příjemcem nebyl nikdo jiný než plukovník William J. Donovan, známý svým přátelům i protivníkům jako Divoký Bill Donovan. Stůl patřil řediteli Úřadu pro strategické služby, známějšímu pod zkratkou OSS, první národní špionážní organizace v zemi, o jejímž vzniku se v Bílém domě diskutovalo už roku 1940. Úřad začal oficiálně fungovat následujícího roku, ještě před překvapivým útokem Japonců na Pearl Harbor v prosinci 1941 a následným vyhlášením války Spojeným státům Německem. Toho jara se Americe paralyzované globálním nebezpečím a nejistotou potvrdila potřeba centrálního zpravodajského systému, který by přesně a včas dokázal sebrat a zanalyzovat informace za účelem plánování vojenské strategie proti nepříteli pro případ, že by Spojené státy byly do celosvětového konfliktu zavlečeny. Svého cíle měla primárně dosáhnout nasazením agentů vytrénovaných pro tajné operace na nepřátelském území. Prezident Franklin D. Roosevelt ji stvořil jediným podpisem prezidentského výnosu a do jejího čela vybral Divokého Billa Donovana, nejvíce vyznamenaného důstojníka první světové války, který byl v civilním životě prominentním právníkem na Wall Street, než ho v roce 1942 znovu povolali do aktivní vojenské služby s hodností plukovníka.

Organizace od té doby vyrostla v plnohodnotnou agenturu a přestěhovala se z přeplněného dočasného zařízení do prostornějšího sídla v historické námořní observatoři na vrcholku kopce Navy Hill v severozápadním Washingtonu. Plukovník Bill Donovan nyní řídil svou chaotickou a rychle se rozrůstající jednotku z rohové kanceláře s vysokým stropem v prvním patře budovy, která kvůli svému utajení dostala přezdívku „Kreml.“ Zatímco si užíval chladný květnový vánek, který vál skrze otevřené vysoké okno skýtající vyhlídku na řeku Potomac z ptačí perspektivy, jeho zástupce a zároveň druhý muž celé organizace čekal, jak bude jeho nadřízený na seznam reagovat.

„Vidím, že jsi zaškrtl pět jmen,“ promluvil Donovan na muže v hnědém. „Proč zrovna těch pět?“

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ