Přeložila Veronika Volhejnová

Copyright ©1991 by Robert Silverberg

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for Cover by Lucie Vávrová

Copyright ©2021 for the Czech translation by Veronika Volhejnová

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6882-8

Charliemu Brownovi,

kolem kterého se točí LOCUS

– a že už asi bylo načase.

Země pak byla nesličná a pustá, a tma byla nad propastí, a Duch Boží vznášel se nad vodami.

GENESIS 1.2

Oceán nemá žádné slitování, nezná žádné víry, zákona či spravedlnosti. Jedinou obranu proti této vrtkavosti přináší neohrožená smělost a bdělá, žárlivá a všudypřítomná ostražitost, v níž se vždy skrývá více nenávisti než lásky.

JOSEPH CONRAD

Zrcadlo moře

(překlad Michal Kleprlík)

Nahoře bylo modro a dole bylo jiné modro, dvě obrovské nezměrné prázdnoty, a loď téměř jako by se vznášela mezi jednou a druhou modrou prázdnotou a nedotýkala se ani jedné z nich, nehybná, v naprostém bezvětří. Ve skutečnosti ale byla ve vodě, kam patřila, ne nad ní, a celou dobu se pohybovala. Už po čtyři dny se ve dne v noci vytrvale vzdalovala od Sorve do nezměrného moře.

Když časně ráno pátého dne vyšel Valben Lawler na palubu vlajkové lodi, na všech stranách vykukovaly z vody stovky dlouhých stříbřitých čenichů. To byla novinka. Také počasí se změnilo: vítr zeslábl a moře bylo malátné – už ne jen klidné, ale tiché jakýmsi podivně elektrizujícím a potenciálně výbušným způsobem. Plachty zplihly. Lanoví ochable viselo. Tenká ostrá čára šedého oparu krájela nebe jako nájezdník z jiné části světa. Lawler, vysoký štíhlý muž středního věku, sportovních pohybů i stavby těla, se na ta stvoření ve vodě zazubil. Byla tak ošklivá, až byla skoro okouzlující. Zlověstná zvířata, pomyslel si.

Chyba. Zlověstná ano, zvířata ne. V těch nepříjemných šarlatových očích byl záblesk mrazivé inteligence. Další inteligentní rasa v tomto světě, kde jich je tolik. Byli zlověstní právě proto, že to nebylazvířata. A taky vypadali hodně nepříjemně: ty úzké hlavy, ty protažené válcovité krky. Byli jako obrovští kovoví červi vykukující z vody. Ty zjevně výkonné čelisti; ty drobné zuby, ostré jako pily; desítky zubů lesknoucích se na slunci. Vypadali tak naprosto a jednoznačně zlí, že je člověk opravdu musel obdivovat.

Lawler si chvíli zahrával s myšlenkou skočit přes bort a trošku se mezi nimi vyčvachtat.

Uvažoval, jak dlouho by tak asi přežil, kdyby to udělal. Nejvýš tak pět vteřin. A pak mír, věčný mír. Hezky perverzní myšlenka, rychlá, drobná sebevražedná fantazie. Samozřejmě že to nemyslel vážně. Lawler nebyl sebevražedný typ, jinak by to udělal už dávno, a v každém případě byl právě teď chemicky pojištěný proti depresi a úzkosti a jiným podobným nepříjemným věcem. To ta kapka otupencové tinktury, kterou si vzal hned, jak vstal; jak za ni teď byl vděčný! Lék mu poskytl přinejmenším na pár hodin neproniknutelný plášť klidu, který mu umožňoval dívat se hejnu takových zubatých oblud do očí a usmívat se přitom. Být lékařem – jedinýmlékařem ve společenství – mělo své výhody.

Lawler si všiml, že o zábradlí u předního stěžně se opírá Sundira Thaneová. Na rozdíl od Lawlera byla tahle vytáhlá tmavovlasá žena zkušená oceánská cestovatelka a měla za sebou už mnoho plaveb mezi ostrovy, někdy na velkou vzdálenost. Na moři byla doma. Jemu bylo cizí.

„Viděla jste už někdy takové potvory?“ zeptal se jí.

Vzhlédla. „To jsou drakeni. Hnusné mrchy, co? A chytré a rychlé. Zhltli by vás vcelku, kdybyste jim dal půl šance. Nebo čtvrt. Ještě že my jsme tady nahoře a oni tam dole.“

„Drakeni,“ opakoval po ní Lawler. „O těch jsem nikdy neslyšel.“

„Žijí hlavně na severu. V tropických vodách moc často k vidění nebývají, ani v tomhle moři. Asi si udělali letní dovolenou.“

Úzké zubaté čenichy, dlouhé jako mužské předloktí, trčely z vody jako les mečů. Lawler občas zahlédl viset do hlubin i vlnivé tkanice těl, která se blyštěla jako naleštěný kov. Tu a tam se zvedla ocasní ploutev nebo silný dráp s plovací blánou. Ohnivě žhnoucí oči na něj hleděly znepokojivě upřeně. Stvoření si spolu povídala vysokými důraznými tóny, jakýmsi tvrdým břinkavým ňafáním. Znělo to, jako kdyby někdo mlátil sekyrkou do kovadliny.

Odněkud se vynořil Gabe Kinverson a přistoupil k zábradlí mezi Lawlerem a Thaneovou. Kinverson, svalnatý a obrovský, s ošlehanou drsnou tváří, měl s sebou své pracovní nástroje: několik háků, rybářskou šňůru a dlouhý rybářský prut z chaluhového dřeva. „Drakeni,“ zavrčel. „Hrozný potvory. Jednou jsem se vracel a měl jsem ke člunu přivázanýho desetimetrovýho velelvouna. Pět drakenů mi ho sežralo přímo pod zadkem, a nemohl jsem s tím dělat vůbec nic.“ Sebral zlomený brzdicí kolík a hodil ho do vody. Drakeni se po něm vrhli jako po návnadě, hnali se ze všech stran, vzpínali se z vody až po ramena, chňapali po něm a vztekle ňafali. Pak ho nechali potopit a zmizet v hlubině.

„Ale na palubu se nedostanou, že ne?“ zeptal se Lawler.

Kinverson se zasmál. „Ne, doktore. Na palubu se nedostanou. Což máme docela kliku.“

Drakeni – teď už jich byly asi tři stovky – doprovázeli loď několik hodin. Nedělalo jim vůbec potíže držet tempo. Oháněli se nepříjemnými čumáky a neustále si vedli své zlověstné komentáře. Ale v půlce dopoledne se najednou všichni ponořili pod hladinu, ztratili se z dohledu a už se nevrátili.

Krátce nato se znovu zvedl vítr. Námořníci z denní hlídky se rozběhli do lanoví. Daleko na severu se těsně pod vrstvou špinavého oparu zahustil černý obláček bouře a spustil temnou pavučinu vláhy, ačkoli se zdálo, že nedopadá až do vody. Kolem lodí ale vzduch zůstával jasný, suchý a jaksi praskavý.

Lawler zamířil do podpalubí. Čekala tam na něj práce, ale nic hrozného. Neyana Golghozová měla puchýř na koleni; Lea Martella trápila spálená ramena; otec Quillan si potloukl loket, když spadl z lůžka. Lawler to všechno vyřídil a pak se jako každý den spojil rádiem s ostatními loděmi, aby zjistil, jestli se tam neobjevily nějaké zdravotní problémy. Kolem poledne zamířil zpátky na palubu, na vzduch. Nid Delagard, majitel flotily a vedoucí výpravy, se tam u kormidla radil s kapitánem vlajkové lodi Gospem Struvinem. Smáli se tak, že se to rozléhalo po celé lodi. Ti dva si byli dokonce i podobní – podsadití muži s mohutným krkem, tvrdohlaví a světští, plní pronikavé energie.

„Hej, doktore, viděl jsi ráno ty drakeny?“ zavolal Struvin. „Roztomilí, co?“

„Ano, moc pěkní. Co tady dělali?“

„Nejspíš si nás přišli zkontrolovat. V tomhle oceánu stačí ujet jen kousek a už si tě to či ono připlave obhlédnout. Postupem času bude takových potvor mnohem víc. Koukni se támhle, doktore. Na pravoboku.“

Lawler se podíval, kam kapitán ukazoval. Těsně pod hladinou byl vidět nafouklý, víceméně kulový obrys jakéhosi obrovského stvoření. Vypadalo to, jako kdyby z nebe spadl měsíc, nazelenalý, obrovitý, celý poďobaný. Po chvíli si ale Lawler všiml, že ty důlky jako po neštovicích jsou ve skutečnosti kulaté ústní otvory, kterými je hustě posetý celý povrch koule, a že se neúnavně otevírají a zavírají. Stovky otevřených a neustále zaměstnaných tlam. Možná tisíce. Celý les dlouhých namodralých jazyků vytrvale vystřeloval ven a zase zajížděl dovnitř, ven a dovnitř, jako biče šlehající vodu. Ten tvor byl vlastně jen samá ústa, gigantický plovoucí žrací stroj.

Lawler si to znechuceně prohlédl.

„Co to je?“

Struvin ale jméno neznal. A Delagard taky ne. Byl to prostě nějaký anonymní obyvatel moře, odporný, zlověstný, tuctový obří netvor, který se přišel podívat, jestli malý konvoj nenabízí něco k žrádlu. Pomalu to proplulo kolem a tlamy vytrvale pracovaly. Asi o dvacet minut později vjely lodě do zóny hustě obydlené velikými, oranžově a zeleně pruhovanými medúzami. Z měkkých, půvabných zářivých deštníků, velkých asi jako lidská hlava, splývaly vodopády masitých a svíjivých červených chapadélek, tlustých asi jako prst a dlouhých zřejmě několik metrů. Medúzy působily celkem neškodně, snad dokonce šaškovsky, ale hladina moře kolem nich bublala a kouřilo se z ní, jako kdyby vypouštěly silnou kyselinu. Ve vodě jich bylo tolik, že se dotýkaly trupu lodi, mačkaly se na něj, narážely o prstíky rohovitek, jimiž byl obrostlý, a odskakovaly od nich s tichými vzdychavými protesty.

Delagard zívl a zmizel zadními schody do podpalubí. Lawler stál u zábradlí a díval se v úžasu dolů na tu masu medúz. Chvěly se jako shluk buclatých prsů. Byly tak blízko, že se téměř mohl naklonit a jednu vylovit. Gospo Struvin, který právě procházel po levoboku kolem zábradlí, se najednou zeptal: „Kdo tady nechal válet tu síť? Neyano, to ty?“

„Já ne.“ Neyana Golghozová, která o kus dál směrem k přídi pilně vytírala palubu, se ani neobtěžovala zvednout hlavu. „Zeptejte se Kinversona. Sítě jsou jeho obor.“

Síť byla složitá změť vlhkých žlutých vláken, která se válela jako ledabyle shrnutá hromádka u zábradlí. Struvin do ní kopl jako do kupky smetí. Pak tiše zaklel a kopl znovu. Lawler se po něm otočil a všiml si, že se Struvinovi do sítě nějak zapletla vysoká bota. Kapitán stál s nohou zvednutou do vzduchu a opakovaně kopal, jako by se pokoušel zbavit něčeho lepkavého a neodbytného. „Co to je?“ vztekal se přitom. „Hej!“

Část sítě se mu najednou nějak ocitla v polovině stehna a pevně se kolem něj omotala. Zbytek se vyšplhal po zábradlí a začal ho přelézat k vodě.

„Doktore!“zařval Struvin.

Lawler se k němu rozběhl a Neyana mu byla v patách. Síť se ale pohybovala neuvěřitelně rychle. Nebyl to už chuchvalec neuspořádaných vláken; narovnalo se to a ukázalo se, že je to jakýsi dírkovaný živý tvor, asi tři metry dlouhý. A ten teď Struvina rychle táhl přes bok do vody. Kapitán kopal, křičel a bojoval s ním, ale přesto už visel přes zábradlí. Za jednu nohu ho držela síť, a tak se pokoušel tou druhou zapřít o bort, aby nespadl dolů; tvor ale byl zjevně ochoten ho třeba rozervat v rozkroku, pokud mu bude dál vzdorovat. Struvinovi div nevypadly oči z důlků. Zračilo se v nich ohromení, hrůza a nevíra.

Lawler už byl lékařem skoro čtvrt století a viděl mnoho lidí ve smrtelném zápase – až příliš mnoho. Takovýhle výraz ale ještě v ničích očích nespatřil.

„Sundejte to ze mě!“ ječel Struvin. „Proboha! Doktore – prosím, doktore –“

Lawler se vrhl po síti a popadl kus, který měl nejblíž. Jen ho sevřel, ucítil strašlivé pálení, jako by mu nějaká silná kyselina leptala ruce až na kost. Pokusil se síť pustit, ale nešlo to – kůže se na ni přilepila. Struvinovi už bylo přes zábradlí vidět jen hlavu, ramena a křečovitě se držící ruce. Ještě jednou zaječel o pomoc, chraplavý, příšerný výkřik. Lawler se donutil ignorovat bolest, přehodil si jeden konec sítě přes rameno a začal ji tahat zpátky doprostřed paluby v naději, že spolu s ní dostane zpátky i Struvina. Byla to strašlivá námaha, ale v tom stresu v sobě našel záhadnou energii, sám ani nevěděl odkud. Ta věc mu sežehla kůži na rukou a příšerné pálení cítil i přes košili na zádech, na krku a na rameni. Hajzl jeden, pomyslel si. Hajzl jeden. Kousl se prudce do rtu a udělal krok, další, ještě jeden, bojoval se Struvinovou váhou i s odporem síťovaného tvora, který tou dobou už skoro celý sklouzl po boku lodi a cílevědomě mířil k vodě.

Lawlerovi uprostřed zad začalo cosi drnčet a brnkat, přetížené svaly lupaly a přeskakovaly. Zdálo se však, že se mu přece jen daří vytahovat síť zpátky na palubu. Struvin byl už skoro nad zábradlím.

A pak síť praskla, nebo spíš se schválně rozpůlila. Lawler uslyšel poslední strašlivé zaječení, a když se ohlédl, spatřil, jak se Struvin řítí do bublajícího a kouřícího moře. Voda kolem něj se okamžitě začala vařit. Lawler zahlédl těsně pod hladinou pohyb, měkké chvějivé věci se řítily ze všech stran jako šipky. Medúzy už nevypadaly neškodně a šaškovsky.

Druhá půlka sítě zůstala na palubě a omotala se Lawlerovi kolem zápěstí a rukou. Uvědomil si, že teď sám bojuje s palčivým třásnitým tvorem, který se svíjel a kroutil a lepil se na něj všude, kde se ho dotkl. Klekl si a začal tou síťovou věcí znovu a znovu třískat o palubu. Bylo to tuhé a odolné, jako chrupavka. Zřejmě to trošku zesláblo, ale přesto se toho nedokázal zbavit. Pálení začínalo být nesnesitelné.

Přiběhl Kinverson a dupl podpatkem těžké boty na jeden roh sítě, aby ji znehybnil; Neyana vrazila doprostřed svůj mop; a potom se najednou odkudsi vynořila Pilya Braunová, přidřepla k Lawlerovi a vytáhla z pouzdra u boku kostěný nůž. Divoce se jím pustila do roztřesené gumovité pavučiny. Vystříkla kovově lesklá tmavomodrá krev a jednotlivá vlákna začala odskakovat od nože. Během pár okamžiků Pilya odsekala ten kus, který Lawlerovi přilnul k rukám, takže mohl vstát. Odříznutý kus byl zjevně příliš malý, než aby přežil sám o sobě; scvrkl se a odlepil se mu od prstů, takže ho dokázal odhodit. Kinverson pořád ještě dupal na druhý kus sítě, na zbytek té části, která zůstala na palubě, když ta druhá stáhla Struvina přes bok.

Lawler se skoro bezmyšlenkovitě vrhl k zábradlí s neurčitým záměrem skočit do moře a pokusit se Struvina zachránit. Kinverson zřejmě pochopil, co mu běží hlavou. Napřáhl dlouhou paži, chytil ho za rameno a stáhl zpátky.

„Neblázněte,“ varoval. „Sám pánbůh ví, co tam dole plave a čeká na vás.“

Lawler nejistě kývl. Odstoupil od zábradlí a vytřeštil oči na své příšerně pálící prsty. Na pokožce zřetelně vystupoval ohnivě rudý otisk síťoví. Bolelo to strašlivě. Měl pocit, že mu vybuchnou ruce.

Celá ta událost trvala snad minutu a půl.

V té chvíli na palubu vylezl Delagard a s podrážděným, znepokojeným výrazem se k nim rozběhl.

„Co se to tady sakra děje? Co je to za kravál a řev?“ Zastavil se a užasle se rozhlédl. „Kde je Gospo?“

Lawler lapal po dechu, v hrdle měl úplně vyschlo, srdce mu bušilo, takže skoro vůbec nemohl mluvit. Pokývl tedy jen hlavou k zábradlí.

„Přes palubu?“ přeložil si to Delagard nevěřícně. „On tam spadl?“

Rozběhl se k bortu a podíval se dolů. Lawler ho následoval. Dole byl úplný klid. Hordy roztřepených medúz, které se tam ještě před chvilkou postrkovaly, byly pryč. Voda byla temná, hladká a tichá. Nikde ani stopa po Struvinovi, ani po živé síti, která ho odtáhla.

„Nespadl,“ vysvětloval Kinverson. „Stáhlo ho to tam. Druhá půlka tady té věci.“ Ukázal na potrhané, zkroucené zbytky té části sítě, kterou zadupal. Nezbylo z ní víc než zelenkavá šmouha na žlutém dřevu paluby.

Lawler ze sebe chraplavě vypravil: „Vypadalo to jako stará síť na ryby. Leželo to tady na palubě, celé zmačkané. Možná to sem nahoru poslaly ty medúzy, aby to pro ně lovilo. Struvin do toho kopl a ono ho to popadlo za nohu, a –“

„Cože? Co to vykládáte za nesmysly?“ Delagard se znovu podíval přes bok, pak na Lawlerovy ruce a na šmouhu na palubě. „To myslíte vážně? Něco, co vypadalo jako síť, vylezlo z moře a chytilo Gospa?“

Lawler kývl.

„To není možné. Někdo ho musel dolů strčit. Kdo to byl? Vy, Lawlere? Kinversone?“ Delagard zamrkal, jako by i on sám chápal, jak nepravděpodobný nesmysl právě vyslovil. Pak se znovu pořádně podíval na Lawlera a Kinversona a řekl: „Síť?Živá síť, která se vyšplhala z moře a ulovila Gospa?“

Lawler znovu kývl, tak úsporně, jak jen dokázal. Zvolna rozevřel a zase sevřel dlaně. Pálení se postupně zmírňovalo, věděl ale, že ho bude cítit ještě hodiny. Byl ochromený, šokovaný, otřesený. Celá ta příšerná noční můra mu znovu a znovu běžela hlavou: jak si Struvin všiml sítě, kopl do ní, jak ho omotala, jak se začala přelévat přes zábradlí a táhla Struvina s sebou –

„Ne,“ opakoval polohlasem Delagard. „Ježíšikriste, to přece do prdele není možný.“ Zavrtěl hlavou a shlédl do tiché vody. „Gospo!“ zařval. „Gospo!“Zdola ale žádná odpověď nepřišla. „Kurva! Pět dní na moři a už máme ztráty? To snad není pravda!“ Odvrátil se od zábradlí právě ve chvíli, kdy se začal na palubě objevovat i zbytek posádky, vpředu Leo Martello, potom otec Quillan a Onyos Felk, a hned za nimi ostatní. Delagard stiskl rty. Tváře se mu naduly, obličej zrudl úžasem, vzteky a šokem. Lawlera překvapila velikost Delagardova žalu. Struvin zemřel ošklivým způsobem, ale ono moc hezkých způsobů smrti neexistuje. A Lawlera by nikdy nenapadlo, že Delagardovi třeba jen za mák záleží na někom jiném než na něm samotném.

Loďař se obrátil ke Kinversonovi a zeptal se: „Slyšel jste už někdy o něčem takovém?“

„Nikdy. Nikdy v životě.“

„Věc, která vypadala jako obyčejná síť,“ opakoval znovu Delagard. „Špinavá stará síť, která vyskočí a chytí tě. Panebože, to je ale příšerný místo! Příšerný místo!“ Vrtěl hlavou znovu a znovu, jako by stačilo potřásat jí dost dlouho a silně a vytřese Struvina zpátky z vody. Pak se prudce obrátil ke knězi. „Otče Quillane! Modlitbu, buďte tak hodný.“

Kněz zřejmě nic nechápal. „Cože? Cože?“

„Vy jste to snad neslyšel? Máme mrtvého. Struvin je tentam. Něco vylezlo nahoru na palubu a stáhlo ho přes bok.“

Quillan mlčel. Vztáhl jen před sebe dlaně, jako by chtěl naznačit, že věci, které vylézají z oceánu, jsou mimo jeho církevní zodpovědnost.

„Proboha, otče, řekněte něco, buďte tak laskav. Řekněte něco!“

Quillan stále váhal. Někde vzadu ve skupině kdosi nejistě začal: „Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé –“

„Ne,“ řekl kněz. Skoro to vypadalo, jako kdyby se zvolna budil ze spánku. „Tuhle ne.“ Olízl si rty a skoro rozpačitě začal: „Byť se mi dostalo jíti i přes údolí stínu smrti, nebuduť se báti zlého, nebo ty se mnou jsi.“ Zaváhal, znovu si olízl rty a bylo zjevné, že se snaží rozpomenout na správná slova. „Strojíš stůl před obličejem mým naproti mým nepřátelům... Nadto dobrota a milosrdenství následovati mne budou po všechny dny života mého.“

K Lawlerovi přistoupila Pilya Braunová. Vzala ho za lokty a obrátila mu dlaně tak, aby viděla krvavé rudé stopy na nich. „Pojďte,“ vyzvala ho tiše. „Půjdeme dolů a ukážete mi, čím vám to mám namazat.“

Lawlerova malá kajuta byla plná prášků a výtažků. Ukázal na jeden z nich: „Támhle. Tamta lahvička.“

„Ta?“ ujistila se podezíravě Pilya. „To není mast.“

„Já vím. Kápni nejdřív pár kapek do trošky vody a podej mi to. Mast až potom.“

„Co je to? Něco proti bolesti?“

„Ano, proti bolesti.“

Pilya mu namíchala lék. Bylo jí asi pětadvacet, měla zlaté vlasy, hnědé oči, široká ramena a mohutnou hruď, drsnou tvář, zářivou olivovou pleť. Byla to hezká žena se silným tělem a podle Delagarda uměla vzít za práci. V ráhnoví si rozhodně vedla skvěle. Na Sorve s ní Lawler nikdy moc společného neměl, ale před dvaceti lety se párkrát vyspal s její matkou Anyou. To byl on asi tak starý jako Pilya teď a Anya byla štíhlá pětatřicátnice. Byla to hloupost. Lawler pochyboval, že by o tom Pilya něco věděla. Její matka byla už mrtvá, v zimě před třemi lety dostala horečku ze špatných ústřic a zemřela na ni. Lawler se s ní vyspal v době, kdy měl na každém prstě pět žen – bylo to krátce poté, co se zhroutilo jeho první nevydařené manželství – ale tohle období už měl dost dlouho za sebou a přál si, aby na něj Pilya přestala zírat tím dychtivým, doufajícím způsobem, jako by byl ten nejlepší chlap na světě. Což nebyl. Ale byl příliš zdvořilý nebo příliš lhostejný – sám nevěděl co z toho –, než aby jí to řekl.

Podala mu sklenici naplněnou růžovou tekutinou. Lawler měl pocit, že má místo rukou jen tyčky. Prsty měl ztuhlé jako ze dřeva, musela mu pomoci tekutinu vypít. Ale otupencová tinktura zabrala okamžitě. Jako obvykle mu ulevila a utěšila ho, pomalu začala oždibovat šok z té náhlé příšerné události na palubě. Pilya mu vzala prázdnou sklenici a postavila ji na polici naproti lůžku. Tam si Lawler uložil památky na Zemi, šest drobných úlomků dávno zašlého světa. Pilya se zarazila a zadívala se na ně: mince, bronzová soška, střep keramické nádoby, mapa, pistole, kus kamene. Dotkla se zlehka sošky špičkou prstu, jako by čekala, že se spálí.

„Co to je?“

„To je figurka boha, z místa zvaného Egypt. To bylo na Zemi.“

„Na Zemi? Vy máte věci ze Země?“

„Rodinné poklady. Tahle je čtyři tisíce let stará.“

„Čtyři tisíce let. A tohle?“ Vzala do ruky minci. „Co znamenají slova na tomhle kousku bílého kovu?“

„‘In God We Trust’, Důvěřujeme v Boha. To se píše na té straně se ženským obličejem. Na druhé straně, tam pod tím ptákem, je psáno ‘Spojené státy americké’ a pod tím ‘Čtvrt dolaru’.“

„Co to znamená, ‘čtvrt dolaru’?“ zeptala se Pilya.

„To byly takové peníze, na Zemi.“

„A Spojené státy americké?“

„To byl stát.“

„Myslíte ostrov?“

„Nevím,“ řekl. „Spíš ne. Na Zemi nebyly takové ostrovy, jaké máme my tady.“

Konec ukázky