Sandra Brown

TAILSPIN

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English TAILSPIN,

Copyright © 2018 by Sandra Brown Management, Ltd..

First published in the United States of America

by Grand Central Publishing,

a division of Hachette Book Group, Inc.

Translation © 2020 by Marie Válková

ISBN 978-80-249-4305-3

Kapitola první

21.42

„Ne. Do toho nejdu.“

„Když jsem ti volal, tak jsi po tom skočil.“

„Ale to jsem ještě nevěděl, jaké bude počasí. Je hustá mlha, Dashi.“

„Mlha není neprostupná. Můžeš proletět. Jako mraky. Nebo to vás v leteckých kurzech neučili?“

Mladý pilot obrátil oči v sloup. „Zavřeli Atlantu. Zavřeli! Jak často se to stává? Musí to být hrůza, jinak by letiště v předvečer Díkůvzdání zavřené nebylo. Chovej se rozumně.“

Dash si přitiskl svalnatou ruku na srdce. „Chovám se rozumně. Jsem přímo ztělesnění rozumu. Na druhou stranu klient… Je mu fuk, že letiště zavřelo. Chce tuhle pikslu,“ pleskl dlaní na víko černé kovové schránky na pultě za sebou, „dopravit tam.“ Ukázal přibližně směrem na jih. „Dneska v noci. Zaručil jsem se, že to bude.“

„Tak potom máš problém ve vztahu se zákazníkem.“

Říkalo se mu Dash zaprvé proto, že mnozí z těch, kteří vůbec věděli, jak se skutečně jmenuje, to zapomněli, a zadruhé proto, že název jeho charterové a nákladní letecké dopravy zněl Dash-It-All, vše rychle přepravíme.

Dash byl starší, než by přiznal, a měl pupek, který mu sloužil jako smetadlo u lokomotivy: Jen máloco mu mohlo stát v cestě, když hřmotně vykročil. Vždycky ho tlačil čas. Neobyčejně se mračil.

Kabonil se sice výhrůžně, ale na pilota, který odmítal letět z Columbusu v Ohiu do Atlanty, to neúčinkovalo. Cestujícím na Díkůvzdání zasáhlo počasí do hustého leteckého provozu a tím do všeho, co si naplánovali.

A pokud se leteckou dopravou zásilek živíte, spokojenost zaručena, ohrozí to vaše živobytí.

Otrávený Dash se zahryzl do nezapáleného doutníku a drtil ho mezi zažloutlými zuby. Organizace FBO zakazovala provozovatelům pevné základny kouřit. Dodržoval nařízení, ale bez doutníku to nebylo ono. A tak se do něho zahryzával, kdykoli mu někdo dělal potíže, které nemohl potřebovat. Jako právě teď.

„Žádný skutečný letec nevyvádí kvůli troše mlhy,“ řekl.

Pilot na něho jenom pohlédl.

No dobře. Sám sobě Dash přiznal, že je to horší než trocha mlhy. Takovou nikdy nezažili. Lidé při atlantickém pobřeží se ráno probudili a zjistili, že mlha jejich města a velkoměsta úplně pohltila. Mlha způsobila dopravní nebezpečí a všeobecnou pohromu na východní třetině Spojených států a nevykazovala známky, že by se chtěla zvednout.

Kanál předpovědi počasí zažíval zvýšenou zátěž. Meteorologům šla z toho neobyčejného úkazu hlava kolem. Jeden mlhu nazval „biblickou“, jiný „epochální“. Dash si nebyl jistý, co to znamená, ale znělo to zlověstně. Pro něho ta zatracená mlha znamenala ztrátu příjmu.

Na letišti Hartsfield-Jackson a dalších hlavních letištích v dvouciferném počtu států zůstala na zemi osobní i dopravní letadla v předvečer Díkůvzdání, kdy to vypadalo, že každý v zemi se snaží dostat z místa, kde právě je, někam jinam. Dash usoudil, že dopravcům potrvá do Vánoc, než tenhle zmatek rozmotají, ale to nebyla jeho starost.

Na něm bylo, aby udržel svoje letadla ve vzduchu a v nejkratší možné době přepravil věci, za jejichž dopravu si lidé zaplatili. Ptáci hnízdící v hangáru nevydělávali peníze. Potřeboval, aby se pilot pochlapil, a to rychle, aby on mohl dodržet to, za co se svému klientovi, nějakému doktoru Lambertovi, zaručil: do rána bude ta schránka v Atlantě.

Dash zadoufal, že mladého letce zahanbí a ten odletí. S neskrývaným opovržením si ho změřil od hlavy k patě. „Zvládl bys to jako nic, jen kdybys chtěl. Máš strach z mlhy, nebo se bojíš, že bys to zítra nestihl včas na krocana a dýňový koláč svojí mámy?“

„Čekám, až se mlha zvedne, Dashi. Konec diskuse.“

Pilotovi nebylo ještě třicet. Dokonce i v tuhle noční dobu byl čistě oholený a slušivě oblečený do černých kalhot a bílé košile. Oči měl jasné, jako by dodržel nařízení Federální letecké správy nedotknout se minimálně osm hodin před letem alkoholu a dopřát si stejně dlouhý spánek.

Dash měl mnohaletou zkušenost v odhadování letců jakéhokoli formátu od prvotřídních po piloty práškovacích letadel. Tohohle odhadl na umíněného puntičkáře, který létá podle předpisů a letecký instinkt by nepoznal, ani kdyby ho kousl do zadku. Za každou cenu se držel pravidel. Všech pravidel. Neustále. Bez výjimky.

Dash měl chuť ho uškrtit.

Ovládl se a zkusil to znovu. „Budeš pilotovat Beechcraft. Právě prošel důkladnou údržbou, jak víš. Nejmodernější technika. Nová sedadla. Náramně pohodlná.“

Pilot trval na svém. „Až se v Atlantě vyjasní a letiště znovu otevře –“

„Odteďka za deset let,“ zařval Dash a přetrhl mu řeč. „Kdyby ho otevřeli v tuhle minutu, potrvá hodiny, než odbaví to, co se jim tam nahromadilo. To už ti ty tvoje tuňákový sendviče zasmrádnou.“ Klient souhlasil, že zaplatí za občerstvení „pro posádku“. Dodali ho pěkně zabalené v bílé kartonové krabici. Ta také ležela na pultě za nimi.

„Buď zasmrádnou, nebo je někdo šlohne,“ zamručel Dash hrozivě.

Vrhl pohled přes halu k pohovce u protější zdi. Nebylo to nic výstavního. Kostkované čalounění v tyrkysové a světle hnědé bylo boulovité, drsné, místy umaštěné a flekaté od bůhvíčeho.

Ovšem její stav zřejmě nevadil muži, který na ní byl natažený. Ležel na zádech, ruce spojené na břiše, a zatímco spal, měl na obličeji položený rozevřený časopis o letectví, stařičký a s pokroucenými stránkami.

Dash se znovu obrátil na pilota. „Pořád nám tudy courají nejrůznější týpci, jak víš.“

„Pohlídám si oběd, než budu moct odletět.“

Dash rozčileně vydechl. „Není to, jako bys měl přepravit rodeového býka.“

Skutečně jednou takového frkajícího zlého prevíta přepravoval v letadle Douglas DC3 Dakota. Po celý let sebou házelo – to zatracené zvíře, ne letadlo, které letělo jedna báseň. To bylo v roce 1985, jestli si vzpomínal správně. Tehdy byl mladý, divoký a hubený. No…, hubenější.

Nostalgicky si povzdechl po starých dobrých časech a znovu se pustil do dohadování s pilotem. „Dneska v noci povezeš jenom tuhle elegantní schránku.“

„Letiště je zavřené, Dashi.“

„Velká máma, ta jo. Ale –“

„A stejně tak všichni provozovatelé pevné základny v okruhu dvou set mil od Atlanty.“

Dash si přesunul doutník z jednoho koutku do druhého a zvedl obě ruce, jako že se vzdává. „Tak jo. Vyhrál jsi. Dám ti větší podíl.“

„Neužiju si peníze navíc, když budu po smrti.“

Dash ukousl rozměklý konec doutníku a vyplivl ho do koše na odpadky. „Nebudeš po smrti.“

„Správně. Protože nepoletím, dokud se mlha nezvedne a letiště znovu neotevře. Letadlo je natankované a připravené rolovat, jakmile nám dají zelenou. Okay? Můžeme se přestat dohadovat?“ Napřímil se. „A nyní životně důležitá otázka. Stroj na popcorn je pořád rozbitý?“ S těmi slovy se pilot otočil a vydal se za pachem připálených kukuřičných zrn k chodbě, která vedla k místnosti pro piloty.

Dashovi zazvonil mobil. „Počkej. Možná to bude ta tvoje zelená.“

Pilot se zastavil a otočil. Dash přijal hovor. „Jo?“ Když se volající představil, zvedl Dash ukazováček, čímž naznačil, že je to hovor, ve který doufal. Byl to jeho zprostředkovatel, který dojednal možnost přistání u soukromého provozovatele pevné základny při letišti Hartsfield-Jackson.

„Jo, jo, je připravený. Jen vyrazit. Už se nemůže dočkat,“ dodal a probodl pilota namíchnutým pohledem. „Cože? Kam přesměrovat?“ Poslouchal další půlminutu a mračil se přitom čím dál zlověstněji. „Ne, to myslím nebude problém.“ Už když to říkal, věděl svoje. „Žádné pilotně řízené osvětlení? Máš jistotu, že tam bude někdo, aby rozsvítil světla?“

Pilot sebou trhl. Pilotně řízené osvětlení umožňovalo, aby si rozsvítil osvětlení ranveje z kokpitu.

„Tak jo,“ řekl Dash. „Pošli mi mailem podrobnosti. Chápu.“ Ukončil hovor a řekl pilotovi: „Máme štěstí. U malého města v severní Georgii je provozovatel pevné základny. Klient se s tebou setká tam. Právě teď odjíždí z Atlanty vozem. Je to dvě, dvě a půl hodiny jízdy, ale je ochotný –“

„V severní Georgii? V horách?“

Dash přezíravě máchl rukou. „Nic vysokýho. Předhůří.“

„Má to tam někdo pod kontrolou?“

„Ne. Ale přistávací dráha je pro tohle letadlo dost dlouhá, když, ech, dosedneš na samém začátku a boční vítr není moc silný.“ Neuniklo mu, jak pochybovačně se pilot tváří, a luskl prsty. „Mám lepší nápad.“

„Počkám, až Atlanta otevře letiště.“

„Vezmeš si sto osmdesát dvojku.“

Pilot vyprskl smíchy. „Ten pekáč? To těžko.“

Dash se zaškaredil. „Ta mašina lítala dávno předtím, než se narodil tvůj táta.“

Vytahovat se právě tímhle nebyl nejlepší tah, protože pilot se znovu zachechtal. „Přesně moje řeč.“

„No dobře, není tak nová a vyparáděná jako Beechcraft a už má něco za sebou, ale je spolehlivá a je tady a ty poletíš. Natankuju, zatímco budeš vyplňovat letový plán. To místo se jmenuje –“

„Zadrž, Dashi. Přihlásil jsem se na Beechcraft, který poletí na řízené letiště, ne na to, že budu riskovat v nekontrolovaném prostoru nad horským terénem, v husté mlze, a přistávat na krátké rozjezdové dráze, tam, kde jsou pravděpodobně silné boční větry. A doufat, že tam někdo bude a rozsvítí světla na ranveji?“ Zavrtěl hlavou. „Na to zapomeň.“

„Zaplatím ti trojnásobek.“

„To mi za to nestojí. Muselo by mi přeskočit. Je na tobě vyjednat to s klientem tak, aby pochopil, že ať už je v té schránce cokoli, dnes v noci ji nikdo nemůže doručit. Dostane to, až se počasí zlepší. Budu to dál sledovat a vyrazím na cestu, jakmile to půjde.“

„Necháš tohle plavat a u mě si už neškrtneš.“

„Ale jdi. Piloty moc potřebuješ.“ Uchopil krabici s obědem a vzal si ji s sebou, když zamířil přes halu a do chodby dál.

Dash tlumeně zaklel. Vytasil se s prázdnou pohrůžkou a ten nafoukaný mizera to věděl. Potřeboval piloty pro různé typy a úrovně letadel, kteří mohli bez velkých průtahů nasednout do kokpitu a odletět. Tenhle byl svobodný, tudíž víc k dispozici než muži s rodinami. Musel si odlétat hodiny, aby mohl nakonec přejít ke komerční osobní dopravě.

A popravdě řečeno, letět na to zastrčené letiště za nynějších víc než ošemetných podmínek by bylo naprosto šílené. A šílený on nebyl. Byl to rozumný pilot, který zbytečně neriskoval.

Dash potřeboval jiný typ.

Pohlédl přes halu k pohovce, znovu si přesunul doutník, povytáhl si kalhoty pod úctyhodným břichem a zhluboka se nadechl. „Ty, Ryei?“

Muž na pohovce neodpověděl.

„Ryei,“ zopakoval Dash hlasitěji, „spíš?“ Natažená postava se nepohnula, ale Dash pokračoval. „Mám problém. Zatracenej průšvih zrovna na svátky a dobře víš, že tohle období mi vynáší polovinu ročního příjmu. Ten chlap mě vyšplouchnul a –“

Dash zmlkl, když si Rye Mallett zvedl starý časopis z obličeje. Překulil se a švihem spustil nohy na podlahu. „Jo, slyšel jsem.“ Zvedl se, odhodil časopis a sáhl po bundě a leteckém vaku. „Kam letím?“

22.21

Rye se rozhodl neletět Beechcraftem z důvodů, které uvedl ten druhý pilot; jeho jméno neznal a v nejmenším ho nezajímalo. Dash vykonal u Cessny 182 předletovou prohlídku a Rye se mezitím posadil k počítači v prostoru pro cestující. Přešel na webovou stránku, jež poskytovala letecké snímky letišť.

Studoval snímek z ptačího pohledu letiště v okrese Howardville, udělal si poznámku o rozložení krajiny i umístění základny, pak si fotografii vytiskl, že si ji vezme s sebou.

Zavolal letovou službu a vyplnil letový plán na let podle přístrojů. Na přístroje bude spoléhat od vzlétnutí po přistání. Na tom nebylo nic neobvyklého, ovšem mlha byla mimořádná.

Potřeboval získat podrobnější informace o počasí, ale ne z televizního studia od někoho s korunkami na zubech a vlasy jako z litiny, a tak se přihlásil na několik blogů týkajících se létání, aby zjistil, o čem se debatuje. Jak se dalo čekat, téměř všechny zprávy se týkaly mlhy, a jaké je to peklo. Piloti, kteří v ní letěli, varovali ostatní před velkými oblastmi s nulovou viditelností.

Na jednu webovou stránku se zapsal uživatelským jménem a položil otázku o Howardville. Přišel mu příval odpovědí, z nichž první zněla: „Jestli pomýšlíš, že tam poletíš dneska v noci, jakou barvu kytek si přeješ na rakev?“

Další: „Pozor na elektrické dráty. Jestlise dostaneš živý až k rozjezdové dráze, cvakni si na kuráž. Je to tam jako valcha.“

V podobném duchu pokračovalo nabádání k opatrnosti okořeněné šibeničním humorem a drsným špičkováním, běžným mezi letci, kteří nenosili uniformy. Konečný výsledek internetové konverzace vyzněl tak, že by bylo moudré dnes večer do Ryeovy destinace neletět.

Taková varování dostával ovšem Rye často a letěl i tak.

Zdálo se, že i Dash je neobvykle ustaraný. Rye ho viděl projevit cit pouze k jedinému tvoru, a to k třínohé kočce, která se jednoho dne přibelhala do hangáru. Zvíře bylo vychrtlé a zablešené. Syčelo a rozehnalo se drápky po každém, kdo se k němu přiblížil. Ale Dash si kočku oblíbil a krmil ji, dokud nebyla dost silná, aby se mohla vzdálit. Což jednou v noci učinila a už se neukázala. Když se na ni Rye zeptal, Dash nápadně zastřeným hlasem odpověděl. „Ta nevděčná potvora utekla.“

Rye tehdy zahlédl jeho dobře skrývanou citlivost. Nyní ji Dash projevil znovu, když jej vyprovázel na rozjezdovou dráhu, kde čekala připravená cessna.

Dash zamručel, sehnul se, aby odstranil klíny od kol, a zanadával na svoje mizerné koleno. „Ta schránka je připoutaná na sedadle druhého pilota,“ řekl.

Rye přikývl a chystal se vylézt do kokpitu, ale Dash si odkašlal, čímž dal najevo, že má ještě něco na srdci. Vyndal si doutník z úst a zíral na jeho nezapálený konec. „Víš, Ryei, nechtěl bych po tobě, abys dnes v noci letěl, kdyby nezačínaly svátky –“

„To už jsi říkal.“

„No, rozhodně jsi na takový let ten nejlepší pilot.“

„Co takhle namísto lichocení příplatek?“

„Kromě toho,“ pokračoval Dash, aniž se vyjádřil ke zmínce o příplatku, „pochybuju, že je to tak zlý, jak říkají.“

„Já o tom taky pochybuju. Pravděpodobně je to horší.“

Dash přikývl, jako by se rovněž bál, že by to tak mohlo být. „Až to dodáš, nespěchej hned zpátky.“

„Ty jsi hotový dobrák, Dashi.“

„Ale kdybys mohl letadlo vrátit zítra kolem poledního –“

„Jistě.“

„Vím, že je to rychle, ale ty nepotřebuješ moc spánku.“

Rye si navykl fungovat dobře po co možná nejkratším spánku; nejenom proto, že díky této schopnosti byl flexibilnější, když došlo na předpisy Federální letecké správy – a nákladní přepravci oceňovali u svých pilotů na volné noze flexibilitu –, ale rovněž proto, že čím méně spal, tím méně se mu něco zdálo.

Dash právě něco vykládal o tom, jak si pilot zabral oběd v krabici. „Mohl bych tomu chamtivci nějaký sendvič vyfouknout, jestli chceš něco s sebou.“

„Nesnáším tuňáka.“

„Ani já ne. Možná by se našlo pár zbylých koblih od rána.“

Rye zavrtěl hlavou.

Dash drtil doutník mezi zuby.

„Hele, Ryei, víš jistě, že –“

„Co to, že mě držíš za ruku, Dashi? Chystáš se dát mi pusu na rozloučenou?“

Dash odsekl rychle a sprostě. Otočil se a těžkopádně si to šinul zpátky do budovy. Rye vylezl do kokpitu, spojil se s letovou službou, dostal povolení k odletu a pak po krátkém rozjezdu zvedl stroj do vzduchu.

1.39

Jakmile byl pouhých pár mil od cíle cesty, povolili mu z letiště v Atlantě přiblížení podle přístrojů. Sdělil leteckému dispečerovi, že jakmile bude bezpečně na zemi, zruší svůj letový plán.

„Hodně štěstí při přistání,“ odpověděl dispečer a vyznělo to, že to opravdu myslí upřímně.

Rye se rozloučil a napojil se na frekvenci operátora pevné základny. „Tady Listopad devět sedm pět tři sedm. Je tam někdo?“

Ryeovi se ve sluchátkách ozvalo praskání a potom hlas: „Jsem tady. Brady White. Ty jsi Mallett?“

„Kdo jiný ti tam zrovna letí?“

„Nikdo není takový blázen, aby to zkoušel. Doufám, že to s velkou opatrností zvládneš, abych ti mohl potřást rukou. Možná pro tebe dokonce splaším pivo.“

„Beru tě za slovo. Přibližuju se podle přístrojů, deset mil ve výšce čtyř tisíc stop, a chystám se klesat. Neváhej a rozsviť světla.“

„Světla jsou rozsvícená.“

„Klesám na tři tisíce dvě stě stop. Pořád nic nevidím. Jaká je dole viditelnost?“

„Až skoro k zemi všechno splývá,“ sdělil mu Brady White.

„Máš ještě další dobré zprávy?“

Brady se zasmál. „Pozor při posledním klesání. Čtvrt míle před začátkem rozjezdové dráhy je elektrické vedení.“

„Jo, je na mapě. Jak zlý je boční vítr?“

Brady mu udal stupeň a rychlost větru. „Pro nás dobrý, ale má to i nevýhodu. Kdyby byl o trochu silnější, rozfoukal by tuhle mlhu.“

„Nemůžu mít všechno.“ Rye bedlivě sledoval výškoměr. Vzpomněl si na jméno na dodacím listu a zeptal se: „Doktor Lambert už tam je?“

„Ještě ne, ale je na cestě. Co vezeš?“

Rye zavadil pohledem o černou schránku. „Neptal jsem se, nevím.“

„Říkal jsem si, že to musí být srdce nebo tak něco, když se s tím tak spěchá.“

„Neptal jsem se, nevím. Je mi to fuk.“

„Tak jak to, že s tím letíš?“

„Protože je to moje práce.“

Po krátké odmlce Brody řekl: „Už slyším tvůj motor. Vidíš ranvej?“

„Rozhlížím se.“

„Jsi nervózní?“

„Kvůli čemu?“

Brady se uchechtl. „Tak to budou dvě piva.“

Na předním skle se vlhké kapky změnily v kroutící se pramínky. Za nimi neviděl nic než mlhu. Pokud jsou podmínky takové, jak je Brady popsal, pravděpodobně Rye neuvidí přistávací světla, dokud nebude přímo nad nimi připravený dosednout. Takže byl rád, že se rozhodl letět menším letadlem a nemusí mít starost, že přejede konec ranveje a bude se snažit zastavit Beechcraft, než na druhém konci rozryje půdu. Také měl skoro prázdné palivové nádrže, takže přistával lehký.

Ne, nebyl nervózní. Důvěřoval přístrojům a byl přesvědčený, že dokáže bezpečně přistát. Podmínky byly sice špatné, ale už letěl za horších.

Nehledě na to byl připravený se tam dostat a doufal, že se doktor Lambert brzy ukáže. Těšil se, až doktor podepíše dodací list, aby sám mohl vyplenit prodejní automat – za předpokladu, že Brady nějaký má – a zalézt si vzadu do letadla a vyspat se.

Dash vyndal dvě další sedadla, aby získal větší nákladový prostor. A aby ušetřil náklady za pokoj v motelu, poskytoval pilotům, kteří letěli přes noc, spací pytel. Ten smrděl po potu a mužích. Těžko říct, kolik pilotů v něm už spalo, ale dnes v noci to Ryeovi bude jedno.

Krátký spánek, který si dopřál v Dash-It-All, už přestával účinkovat. Spaní nebyla jeho oblíbená kratochvíle, ale potřeboval pár hodin, než zamíří zítra ráno zpátky.

Připomněl si, že se musí postarat, aby mu Brady nezamkl budovu, až půjde domů. Jinak by Rye neměl přístup na záchod. Za předpokladu, že tam záchod mají. Létal totiž do míst, kde –

Uviděl v mlze blikat světla ranveje. „Okay, Brady. Už vidím tvoje světla. Je to pivo dobré a vychlazené?“

Žádná odpověď. „Ty sis klimbnul, Brady?“

V příštím okamžiku pronikl předním sklem paprsek laseru a bodl Rye přímo mezi oči.

„Zatraceně!“

Instinktivně zvedl levou ruku a zakryl si oči. Po dvou vteřinách pronikavé světlo zhaslo. Ale už se stalo. Oslepilo ho v nejkritičtějším okamžiku přistávání.

Naráz to všechno zpracoval.

Země se rychle přiblíží. Havárie je téměř nevyhnutelná a stejně tak smrt.

Jeho poslední myšlenka: Už bylo sakra načase.

Kapitola druhá

1.46

Nakopl ho letecký výcvik, reflex a instinkt přežít. Navzdory blazeovanému smíření s téměř jistou smrtí začal Rye automaticky a chladně promýšlet možnosti a reagovat způsobem, který by zlepšil jeho možnosti přežít a o tomhle informovat.

A měl na to pár vteřin.

Instinktivně zatáhl za řídicí páku, aby se zvedl nos letadla, a snížil rychlost, ale ne moc, aby nepoklesl vztlak. Kdyby se dokázal dotknout ranveje, hned vzlétnout a udržet se ve vzduchu dost dlouho, aby se mu vyjasnilo vidění, mohlo by se mu podařit se otočit a znovu se přiblížit k ranveji.

Rád by to zvládl už jenom proto, aby si to s Bradym Whitem mohl vyřídit.

Ovšem neměl pod sebou rozlehlý otevřený prostor. Kdyby přeletěl ranvej v nedostatečné výšce, mohl by narazit do vršků stromů. Pokud by získal dostatečnou výšku a stromy přeletěl, pořád ještě by se musel dostat přes vrchy na úpatí hor, ale už nedůvěřoval své schopnosti odhadnout, jak jsou daleko. Za takové mlhy a při šarlatových a žlutých tečkách, které mu vybuchovaly v očích, letěl intuitivně.

Pravděpodobný výsledek: Nemá nejmenší šanci. Kvůli šílenému tanci teček před očima neviděl na přístroje. Bez přístrojů byla jeho prostorová orientace v háji. Mohl vést letadlo přímo na hruď matky země.

A potom vepředu trochu vlevo zahlédl v mlze světlejší místo, jež zesílilo do jasnější záře a ta se brzy rozdělila na dva zdroje světla blízko sebe. Vypadalo to jako přední světla vozu. Že by parkoviště? Ne, silnice. Silnice, které si všiml na leteckém snímku letiště. V každém případě mu světla poskytla jakýsi náznak toho, jak nízko u země letí.

Neměl čas o tom přemýšlet. Stočil letadlo mírně vlevo a nasměroval ho ke světlům.

Zvedni nos letadla, abys přeletěl ta světla.

Opatrně, opatrně, opatrně, neztrať vztlak.

Letadlo přeletělo světla, takových čtyřicet padesát metrů se udrželo ve vzduchu, pak tvrdě dopadlo na zem. Odrazilo se na pár stop zpátky do vzduchu, a když znovu dosedlo, bylo to jenom na levé přední kolo. Pravé se zabořilo. Letadlo se naklonilo doprava, křídlo škrtlo o zem, poslalo letadlo do ještě ostřejší otočky doprava a tu nebylo v Ryeových silách vyrovnat.

Jeho první reakcí bylo dupnout na brzdy, ale kdyby se kola odlomila, nebo i jen vážně poškodila, nebyly by brzdy k ničemu.

Letadlo se smykem dostalo mimo silnici a do lesa. Větev stromu zasáhla přední sklo. Plexisklo se nevysypalo, ale praskliny vytvořily síť, která mu ještě víc znemožnila vidění.

Pak přišel náraz.

Cessna trefila nějakou překážku takovou silou, že se nos letadla zmačkal, ocas zvedl do vzduchu a dopadl zpátky na zem tak prudce, že Ryeovi cvakly zuby a kousl se do jazyka.

Byl otřesený, ale natolik při smyslech, aby si uvědomoval, že je navzdory všemu na pevné zemi. Letadlo se nevzňalo. Zůstal naživu. Už když tohle zpracovával, nahmátl hlavní vypínač elektrického proudu, pak sáhl na podlahu mezi sedadla a uzavřel přívod paliva.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá