THE LOVE STORY OF MISSY CARMIACHEL

Copyright © Beth Morrey, 2020

All rights reserved

Translation © Dana Stuchlá, 2020

ISBN 978-80-249-4387-9

Mamince, tatínkovi a Benovi – své první oikos

Každé srdce zpívá píseň neúplnou,

dokud se k němu jiné srdce nepřidá.

Připisováno Platonovi

ČÁST 1

Ve všem náhoda vládne – měj udici spuštěnou vždycky,

v tůni, kde nejméně čekáš, ryba se ulovit dá.

Ovidius, Umění milovat

Kapitola 1

Toho dne, kdy omračovali ryby, panovala třeskutá zima. Taková, že jsem se málem ani nešla podívat. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tak stará a netečná jako to ráno, kdy jsem ležela v posteli a od časných hodin civěla do zdi. Proč jsem se tedy nakonec zvedla a nasoukala ty svoje zdeformované nohy do nových pantoflů z ovčí vlny? Nejspíš ze zvědavosti – člověk si musel udržet ten zbyteček zvídavé mysli.

V županu jsem se šourala po kuchyni, vařila čaj a kontrolovala maily, jestli nepřišel nějaký od Alistaira. Můj syn měl ale očividně hodně práce. Tyhle pantofle, které mi koupil k Vánocům, se v chladném ránu hodily. Jednu zprávu mi poslala dcera Melanie, ale jen mě upozorňovala na nějaký dokument, který by se mi podle jejího názoru mohl líbit. Často zaměňovala vkus svého otce za můj. Snědla jsem suchou topinku, přemítala o našem posledním rozhovoru a na okamžik jsem se zastyděla, až mi zatrnulo. Jednodušší mi připadalo to ignorovat, a tak jsem si radši četla zpravodajství na internetu a uviděla, že zemřel David Bowie.

V mém věku je četba nekrologů nebezpečná, současníci jeden za druhým odcházejí a každé takové oznámení je jako další prázdná komora v mém vlastním revolveru. Chvíli jsem dělala, že jsem nic neviděla, jako kdybyste mohli smrt nějak odbýt tím, že si jí nevšímáte. Ale lidé umírali pořád a jiní lidé o tom pořád psali a mě jakýsi zvrácený rarášek nutil, abych byla v obraze. Bowieho smrt mě poměrně hodně rozrušila, ačkoli jsem jeho muziku nikdy vlastně neposlouchala. Pamatovala jsem si ho ze začátku té animované vánoční pohádky Sněhulák, ale když jsme se na film dívali o Vánocích s mým vnukem, Bowieho nahradil v úvodu někdo jiný. Takže moje jediná vzpomínka na Bowieho byla, jak drží nějakou šálu a tváří se zasmušile, a ten obrázek mě kdovíproč jaksi znepokojoval. Mrkala na mě neustlaná postel, ale v duchu jsem zaslechla jako častokrát Leův hlas: „Seberte se, paní Carmichaelová! Kupředu a vzhůru!“

A tak jsem si šla do svého pokoje obléknout ty nejtlustší punčochové kalhoty, co mám, a vlněnou sukni, ušklíbla jsem se nad vystouplými modrými žilami a cestou dolů poslouchala, jak mi staré kosti vrzají v souladu se schody. S obtížemi jsem pozapínala knoflíky kabátu, na chvilku jsem se posadila, abych popadla dech, a přemýšlela jsem o vývěsce v parku, kterou jsem viděla minulý týden.

Tenhle rok na mě dopadla obzvlášť silná povánoční krize, hřejivou záři svátků přetrhl Alistairův odjezd a odjezd mého báječného vnuka Artura, který už získal australský přízvuk. A navíc pořád bylo těžké jít do parku a nevzpomínat na Lea. Velký zastánce zdravotních procházek se rád vysmíval samolibým běžcům a vesele spílal cyklistům. Každý orientační bod skrýval smutnou vzpomínku, ale stejně mě to táhlo zpátky – šedovlasá dáma z naší čtvrti, bloumající nečinně kolem. Chodívali jsme k jednomu dubu – Leovi se líbil jeho starý sukovitý kmen a říkával, že ten dub je jako on, věkem čím dál víc rozeklaný. Nepochybně bych tam onehdy stála celé hodiny a snila s otevřenýma očima, kdyby mě nevyrušil dětský hlas, který mi připomněl Artura. Chlapeček jeho věku tahal netrpělivě pryč svou maminku, která četla oznámení připíchnuté k zábradlí kolem jezera. Popošla jsem blíž a předstírala, že si taky čtu.

„Maaamíííí!“ Měl rusé vlasy a kolem pusy drobečky od sušenek, které volaly po utření. Děti jsou tak krásné, bez poskvrnky a lesklé jako čerstvě vyloupnutý kaštan. Jaká škoda, že se z nich stanou odporní dospělí. Kéž bychom si uměli zachovat to lehkomyslné přijímání všeho s otevřenou náručí.

„Ježíš, Otisi, nech mě,“ okřikla chlapce matka se silným irským přízvukem a odstrčila ho. Měla vlasy obarvené načerveno, okamžitě jsem k ní pocítila odpor. Vrhla na mě kradmý pohled, na starou babiznu pošilhávající po jejím synovi, a tak jsem pokračovala v předstírání četby.

„Co na to říkáš, Otísku?“

Otísku? Proboha, dneska ale mají lidi nápady.

„Budou popravovat ryby elektrickým proudem. Chceš se na to jít podívat?“

Správa parku potřebovala přesunout ryby z jednoho jezera do druhého, což vyžadovalo, aby je omráčili. Rybaření elektrickým proudem. Ještě nikdy jsem nic takového neviděla, ani o tom neslyšela, nepřišlo mi to nijak zvlášť zajímavé, ale možná kdybych znova natrefila na „Otíska“, trochu bych zahnala tu úzkost, která mi svírala hrdlo od té doby, co Alistair s Arturem nastoupili do letadla. Aspoň bych měla nějaký program…

Od toho odpoledne jsem si to několikrát rozmyslela, rozebírala jsem to rozhodnutí, jak jen k smrti unuděný nebo nejistý člověk může. Nakonec jsem dospěla k závěru, že půjdu, abych měla o čem psát Alistairovi. Vedla jsem tak omezený život, až jsem se bála, že by mě mohl považovat za banální osobu, a noviny (včetně nekrologů) jsem četla jen proto, abych věděla, o čem mluví, když se zmínil o faux pas nějakého politika nebo se ptal, co nového se hraje ve West Endu. Řekla bych, že na Alistaira udělalo dojem, že jsem navštívila Turnerovu výstavu, takže ty tři autobusy v dešti mi stály za to.

Omračování kaprů proudem sice nepatřilo k nějak úžasným velkoměstským exkurzím, ale pořád lepší než nic. A tak jsem se tu ocitla, ve svém nejlepším zimním kabátě, abych viděla omráčené ryby, a už jsem si v duchu načrtávala e-mail, který napíšu po návratu domů. Možná bych mohla potkat toho malého Otise, krmit s ním kachny, stát s jeho matkou ve frontě na kávu a… Nechala jsem se unášet až sem a málem jsem se otočila a vrátila, ale v té zimě mi tuhly nohy a lavička u jezer byla nejbližší.

Kolem se shromáždila skupinka zvědavců. Někdo rozdával croissanty, a když nabídli i mně, jeden jsem si vzala, ne z hladu, ale z vděčnosti, že si mě taky všimli. Přiložila jsem si ho ke rtům a vzpomněla jsem si, jak jsme s Leem byli v Paříži, jedli jsme na břehu Seiny pain au chocolat a potom jsme šli do knihkupectví, kde Leo vyběhl po vratkém schodišti a zmizel, zatímco já jsem hladila kočku stočenou na ošuntělé pohovce, vyšťourávala si ze zubů kousky pečiva a s obavami přemýšlela, kterou rukou jsem co z toho dělala. Po zbytek dne jsem z prstů cítila čokoládu i kočičinu, protože se nenaskytla příležitost, abych si je umyla. Oči se mi zalily slzami: už nikdy s Leem do Paříže nepojedeme, třebaže to nebyl až tak příjemný zážitek, protože město mi připadalo špinavé a nepřátelské, nikde žádná zeleň, a přestože Leo mluvil plynně francouzsky, ohrnovali nad ním nos, protože i tak bylo poznat, že je Angličan, stejně nafoukaný jako ty jejich croissanty.

Zakymácela jsem se a klesla na lavičku, přivřela jsem oči a lapala po dechu, dokud se neozval příjemný vřelý hlas: „Moje milá, netvařte se tak vyděšeně. Nejsou ze supermarketu nebo tak. Pekla jsem je sama.“ Usmívala se na mě žena středního věku s očima kulatýma jak borůvky a s ubrouskem v ruce, tak jsem si uždíbla croissantu, zamumlala díky a přitom jsem se proklínala, že jsem taková stará megera. Žena se dál prodírala davem, nabízela své pečivo i laskavé slovo a vtom se všichni nahrnuli vpřed, tak jsem se namáhavě zase postavila a uviděla dva muže v holínkách až do pasu a křiklavých bundách, jak plují po rybníku v podivné loďce.

Z přídě viselo jakési kruhové udělátko, na němž se pohupovaly krátké tyčky a dosahovaly až do vody jako jakási gigantická závěsná zvonkohra. Nějaký muž kousek ode mě vysvětloval celý proces ženě stojící vedle něj. Přístroj spolu s vodičem na trupu lodi vytváří elektrické pole ve vodě a spínačem na palubě se kontroluje proud. Muži pluli kolem jezera ve velkých kruzích, jeden kormidloval a ovládal páčku spínače, zatímco ten druhý klečel a měl nachystanou síť. Nejdřív se nic nedělo, ale pak se hbitě vyhoupla nad hladinu lesklá šedivá bójka – první omráčená ryba. „Oooo,“ vydechli diváci a zdvořile zatleskali. Potom už vyskakovaly všude, lesklé a ochablé, čekající, až je vyloví. Pokaždé když druhý muž vylovil další, přihlížející ho nadšeně povzbuzovali a přiťukávali si papírovými kelímky.

Ale čím déle to trvalo, tím nepříjemnější to bylo. Rytmické cáknutí, když se ryby trhavě vynořily z vody, zašustění sítě, šup, a následné žuchnutí, jak dopadly do kádě. Cák, šup, bum. A pak… pleskání. Omráčení trvalo jen tak dlouho, aby muži dostali ryby do lodě. Množství prehistoricky vypadajících kaprů, celých od bláta, bylo vytaženo na palubu a okamžitě se začalo zmítat a pleskat sebou. Cák, šup, bum, cák, šup, bum. Plesk, plesk, plesk.

V jednu chvíli si plujete ve vodě, nezajímáte se o svět, a vzápětí vás něco bodne, dostanete ránu a všechno je jinak a vy jen šokovaně lapáte po dechu. A přežití s sebou nenese žádnou radost, protože prostě plavete pořád kolem dokola v novém jezeře a nesmyslně otvíráte pusu. Já bych byla radši, kdyby mě někdo z té mizerie vysvobodil. Popel popelu. Sotva popadám dech. Cák, šup, bum. Mohla bych se dívat jinam, pak by to zmizelo. Nemysli, nemysli na to. Bum, bum, bum. Svírala jsem zábradlí a pokoušela se nevnímat větve nad hlavou, ale kůže mě svrběla, celá hořela a já jsem cítila, že padám do napřažených rukou a vzdálených výkřiků, než všechno zahalila tma…

Kapitola 2

Něco drsného jako drátěnka mi otíralo tvář sem a tam. Zasténala jsem a odvrátila hlavu.

„Probírá se, uhněte!“

Drátěnka se vrátila, drsná a teplá, navíc s kyselým dechem. Nakrčila jsem nos, když mi ten zápach pronikl do nosních dírek.

„Potřebuje vzduch! Nancy, uhni!“

Zašmátrala jsem ochable rukou a nahmatala nějakou srst. Potom jsem ucítila drátěnku na ruce. Jazyk. Odstrčila jsem ho a znovu zasténala.

Muselo to se mnou být asi zlé, protože když jsem přišla k sobě, ležela jsem na lavičce, pod hlavou jsem měla něčí kabát a ta žena s kulatýma očima a pečivem mi držela na čele vlhký ubrousek, ostatní přihlížející jí nakukovali přes rameno. Snažila jsem se probrat, ale pořád jsem cítila sepětí s podsvětní říší, nebo kde jsem to byla, a tak jsem zase zavřela oči a doufala, že všichni odejdou.

„No teda, udělalo se vám trochu nevolno, drahoušku,“ řekla ta žena a držela mě za zápěstí. „Netuším, co s tím pulzem,“ pokračovala a lehce mi cloumala rukou. „Kolik je vlastně správně? Sedmdesát, osmdesát? Nevím. Ne, ještě nevstávejte.“

„Ale mně už je dobře, opravdu.“ Sundala jsem nohy z lavičky. „Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala, nevím, co mě to přepadlo.“ Tma ustoupila, vystřídal ji stejně ledově chladný pot a rozpaky. Tvář a ruku jsem měla pokryté něčím lepivým a cítila jsem nutkání běžet si to smýt.

„To bude asi počasím, drahoušku. Je trochu mrazivo, že? Jen ještě chvilku seďte a dívejte se na stromy. Není to krása? Nechtěla byste ještě jeden croissant? Jen si vezměte, ať zesílíte. Mimochodem, já jsem Sylvie. A tyhle dvě se jmenujou Nancy a Decca.“

Ještě trochu v mrákotách jsem si uvědomila, že ukazuje na dva šedomodré psíky, kteří jí poskakovali kolem nohou. Když se posadila na lavičku vedle mě, vyskočili psi nahoru a uvelebili se jí po boku, každý z jedné strany, takže jsem se musela posunout, abych jim udělala místo, a při té příležitosti jsem si o sukni otřela hřbet ruky. Seděly jsme, pojídaly croissanty, koukaly na stromy, které vypadaly vlastně krásně jakýmsi drsným způsobem, strohé a špičaté na pozadí perleťové oblohy, kde se mezi mraky prodíralo slabé sluníčko a jeho paprsky tečkovaly hladinu jezera. Dav se rozprchl, i když muži na člunu pokračovali v práci a nabírali poslední ryby.

„V té vodě je očividně nějaký jed,“ poznamenala Sylvie a kývla směrem k jezeru. „Opravdu doufám, že tenhle zážitek přežijou. Mimochodem, kdopak je Leo? Váš syn? Chtěla byste, aby pro něj někdo skočil?“

Leo.

Nic jiného bych si nepřála. Kéž by za ním někdo skočil a přivedl mi ho zpátky. Přikráčel by, vzal mě za ruku a řekl: „Missy, co to tu vyvádíš, děvče staré?“ A šli bychom spolu domů a zatopili v krbu, abychom zažehnali zimu. Zase mi vytryskly slzy, a když jsem si je utírala, cítila jsem teplé kapky na prochladlých prstech.

„Promiňte,“ omlouvala se Sylvie a stiskla mi ledovou ruku. „Neměla jsem se ptát. Vyslovila jste jeho jméno, tak jsem myslela… No nic, ještě tu chvilku posedíme, co říkáte? Žádný spěch.“

A tak jsme seděly, převážně potichu, jen občas Sylvie upozornila na nějakou zajímavou rostlinu, ptáčka či psa a já jsem byla schopná adekvátně odpovědět, aniž bych se bála, že ji otravuju nebo říkám něco špatně. Pak jsem dojedla croissant, smetla drobečky a chystala jsem se vstát a rozloučit se s touhle pohodovou ženou, prvním cizím člověkem, který se mnou po týdnech promluvil. Raději ukončím hovor sama první.

„Moc vám děkuju,“ spustila jsem a nešikovně napřáhla stále ještě ulepenou ruku. „Jste moc laskavá, ale já už musím jít…“

„A do háje, prošvihli jsme to.“

Obě jsme se otočily a uviděly Otisovu rusovlasou matku, jak vleče svého vzpurného syna po cestě mezi jezery. Měl na sobě pláštěnku a za řídítka koloběžky zaháknutý štít, červenohnědé vlasy mu trčely všemi směry. Chtěla jsem mu je uhladit a pak zase rozcuchat.

„Vidíš, říkala jsem ti, že pomřou bez nás,“ pokračovala dopáleně, nadhodila si obrovskou přecpanou kabelu na rameni a sklonila se dolů, aby pohladila psy.

„Angelo, zlato,“ oslovila ji Sylvie. „Pozdě jako vždycky. Nezajdeme na kávu? Zrovna jsem chtěla pozvat… ehm…?“ Otočila se ke mně vyčkávavě.

„Millicent,“ zamumlala jsem a stěží jsem mohla uvěřit svému štěstí. Měla bych odpovědět ano? Opravdu si zasloužím odměnu? Ale neměla bych se tvářit moc dychtivě.

„Millicent…, aby šla s námi.“

Angela si povzdechla a zase si nadhodila kabelu. „Klidně. Ale já jsem chtěla vidět, jak pozabíjej ryby. A Otis taky, jenže nemoh najít svůj spidermanovskej obleček, trouba jeden.“

„Millicent, nezašla byste s námi na kávu? Nebo na čaj, pochopitelně – nechci nakazovat, co má kdo pít!“ Usmála se a kolem očí se jí podmanivě poskládaly vějířky vrásek, když se zavěsila do Angely a podávala ruku Otisovi.

Taková rozradostnělá skupinka. Určitě nestáli o starou sucharku, která by je jen zdržovala, a tak jsem řekla, že něco mám, což byla svým způsobem pravda, a sledovala jsem, jak míří do kavárny. Obloha se trochu vyjasnila, když jsem i já vyrazila, potěšená dnešní vycházkou. Aspoň mě pozvaly. Vyprávěla jsem o tom Leovi a trochu jsem přeháněla, aby to vyznělo dramatičtěji. Ale samozřejmě nezáleželo na tom, jak jsem to líčila, nikdo mě stejně neposlouchal, a tak jsem mu nechala nějaké květiny, trochu jsem poklidila a vydala jsem se do svého prázdného domu.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST 1

Kapitola 1

Kapitola 2