ANIKA SCOTT

DĚDICTVÍ VÁLKY

Copyright © Anika Scott, 2020

First published as Finding Clara by Hutchinson, an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies

All rights reserved

Translation © Dana Krejčová, 2021

ISBN 978-80-249-4365-7

Mým dcerám Olivii a Amelii

Kapitola jedna

Všichni kradli. Organizovali, tak tomu říkali.

Organizovali uhlí z jedoucích vlaků. Organizovali auta ponechaná na ulici. Organizovali okapy z domů, kde na střechách zůstávaly nevybuchlé bomby. Většinou organizovali potraviny. Rozkopávali pole a zabíjeli krávy. Přepadali nákladní auta a vykrádali obchody. Zrovna toho rána četla Klára o muži, který rozbil kamarádovi hlavu pro krajíc chleba. Z té zprávy jí po páteři přeběhl mráz, ale pak se vrátila ke svým plánům. Všichni organizovali buď tak, nebo onak.

Místo aby seděla u petrolejky jako ostatní ženy, opírala se Klára o zeď, co možná nejdál od světla. Po západu slunce, když Spojenci obnovili elektřinu, je světla nad hlavou všechny ojínila, zvýraznila barvu očí, mateřská znaménka a další podrobnosti, u nichž by ocenila, kdyby si jich ostatní nevšímali. Dotkla se průkazu v kapse, zkoušela jeho levný papír a pak hladký povrch fotografie. Doklad byl téměř legální, vydaný městem s podpisem a kolky.

Podle průkazu se jmenovala Margareta Müllerová.

Na četbu panovala v čekárně příliš velká tma, a tak se ženy navzájem mlčky měřily. Většinou tu byly matky se šedivými obličeji, mladší než ona, s dětmi na klíně. Jako Margareta Müllerová se Klára snažila co nejlépe splynout s davem. Měla stejný kabát ze zalátaného sukna jako ostatní ženy, její punčochy byly spravované stejně jako jejich. Na levém koleni pod okrajem kabátu zela malá dírka, kterou nestihla zašít. Ale ženy pořád zíraly. Na podpatky, které se rozhodla si vzít navzdory mrazu. Na okraj její sukně, která byla trochu moc krátká. Na tmavě červenou rtěnku na jejích rtech, líčení, které zachránila z války. Věděla, co si ty ženy myslí. Hrozné, nevhodné, skandální myšlenky jen proto, že ukazovala kousíček kolene. Matky se tak snadno cítí dotčené.

Snažila se je ignorovat a hleděla na stále pevně zavřené dveře ordinace. Byly vyrobené ze silného dubu, nepropouštějícího zvuky z druhé strany. Když se otevřely a ven se linul hlas doktora Bluma, ženy se narovnávaly, uhlazovaly si vlasy a štípaly se do tváří, aby do nich dostaly trochu barvy. Společně s doktorem vyšla i matka s dcerou. Holčička měla špinavé copánky a pleť stejně nezdravě bledou jako ještě nedávno Klára. Mužův pohled přeběhl po čekárně, jak zřejmě počítal pacienty, odhadoval čas a počítal energii, kterou bude potřebovat, aby je všechny prohlédl. Během té doby, co s ním začala před šesti měsíci chodit, zhubl, a teď to vypadalo, že se mu kosti v obličeji vlní pod kůží.

Zastavil se před děvčátkem a sklonil se na úroveň jeho očí způsobem, jaký Klára ještě u žádného doktora neviděla – většinou na to byli příliš arogantní – a pěsti podržel u spánků holčičky. Každý v místnosti napjatě pozoroval, jak zalapal po dechu a předstíral, že v jejím uchu našel obal od cukrátka. Prázdný. Svraštil čelo jako klaun a nechal papírek spadnout na podlahu. Zkusil to znovu, pěst u ucha, zalapání po dechu… a objevil se mentolový bonbon ve stříbrném papíře. Děvče po něm chňaplo a vyrazilo ke dveřím, matka cestou za ní na lékaře významně mrkla. Klára znala doktora Bluma dost dobře, aby věděla, že se snaží bonbony přidělovat rozumně. Kdykoliv je objevil na černém trhu, přísahal, že je bude rozdávat pomalu celý týden nebo i déle, aby se měly nemocné děti na co těšit. Jenže to nedokázal. Jeho sklenice bývala prázdná už první den. Každý v ordinaci to věděl.

Když znovu obrátil svou pozornost k ženám, ty pokašlávaly do kapesníků a hubené ruce si držely na čele. Děti byly vyhublé a navzájem se strkaly a nějaký malý kluk se rozplakal. Podle Kláry to byl dost krutý způsob, jak upoutat doktorovu pozornost. Chvilku se věnovala zkoumání dírky na punčoše, nahnula se dost, aby jí lem sukně na stehně povyjel trochu výš.

„Fraulein Müllerová,“ pronesl doktor Blum neutrálním tónem.

Jak kulhala kolem něj – nekulhala, když přišla, napadlo ji to teprve teď – ženský kašel za ní byl ještě víc nepřátelský.

Když byli konečně sami, doktor Blum ji vzal do náruče a vysadil na vyšetřovací lůžko. „Jdeš brzo, miláčku. Měli jsme se sejít v pět.“

„Musela jsem zavřít. Ach, nedívej se tak na mě. Jako štěně.“

Položila mu dlaně na uši, měkké a křehké, a políbila ho na zázračně nevýrazný obličej, nejdřív jednu drsnou tvář, pak druhou a nakonec na rozpraskané rty. Byl to malý muž, menší, než by se jí líbilo, byli by skoro stejně vysocí, kdyby zaujala svou pózu z války. Spojenci tehdy tvrdili, že má k páteři připevněnou železnou tyč. Říkali, že není normální, napůl člověk, napůl stroj. Humoristický časopis Punch otiskl její karikaturu, jak pojídá uhlí a zapijí ho ropou, s ozubenými koly místo kloubů. Nechala si ji zarámovat a pověsila ji v kanceláři hned vedle svého křesla, aby jí připomínala, čím se stala pro vnější svět.

Doktor Blum o ničem z toho nevěděl.

„Drahoušku,“ řekl a hladil ji při tom po tvářích, „jedu na několik dnů do Essenu.“

„Říkala jsi, že pojedeš koncem měsíce, na Vánoce.“

„Počasí se mění tak rychle. Říkala jsem si, že raději pojedu teď na krátkou návštěvu, než vlaky přimrznou ke kolejím. Nechci někde zůstat trčet.“

Tvářil se skepticky, což ji překvapilo. Vždycky byl chápavý, připravený naslouchat. Poprvé za ním přišla se slabostí, kdy se jí náhle zatmělo před očima a cítila tak velký tlak, že si musela sednout, aby neomdlela. Předepsal jí prášky, které chutnaly po cukru, a ohavné kapky zanechávající v krku nepříjemný olejový povlak. Řekl jí, že má náběh na chudokrevnost. Ona znala skutečnou diagnózu. Hlad, celonárodní choroba. Poprvé v životě měla hlad dost dlouho, aby to změnilo její tělo včetně krve.

„Margareto, něco není v pořádku. Jsi velmi bledá. Z kruhů pod očima soudím, že jsi nespala.“

Podívala se na jejich ruce s propletenými prsty. „Jen mám prostě starosti. Ne o nás, ale o přítelkyni v Essenu. Vyprávěla jsem ti o Elise, vzpomínáš?“

„Nejsem si jistý.“

„Neodpověděla mi na dopis. Dělá mi to starosti celé týdny. Musím tam zajet a přesvědčit se, že je v pořádku.“

„Nepočká to až po Vánocích? Na dnešek večer máme přece plány.“

Vysvětlila znovu problém s počasím a dny volna, které si domluvila se svým zaměstnavatelem, cementárnou, jejíž manažery ohromily její vědomosti o výrobě a dopravě. Řekli jí, že je příliš mladá, aby toho tolik věděla. Na to se Klára skromně usmála a zamumlala cosi o užitečných pracovních zkušenostech, které získala – v Essenu.

„Budu zpátky dřív, než si něčeho všimneš,“ slibovala. „Budeme moct Vánoce strávit spolu.“

Doktor Blum se odtáhl a cestou ke stolu si prohrábl vlasy. S trhnutím otevřel zásuvku, sáhl dovnitř, vrátil se ke Kláře a natáhl před sebe ruce sevřené v pěst. „Vyber si jednu.“

„Mentolka?“ Rozzářila se. „Čokoláda?“

Zvedl obočí, ten pošetilý výraz u ní vyvolal úsměv. Nebyl příznivcem chlapeckého humoru a ona oceňovala tuto jeho stránku, o jejíž existenci nevěděla. Poklepala na levou pěst. Otevřel ji prst po prstu.

„Ach,“ vydechla. „Ach, můj bože.“

Ve světle lampy se prsten v jeho dlani tmavě třpytil, jako staré zlato. Byl to prostý kroužek bez kamenů a jí zvlhly ruce, když ho uviděla.

„Chtěl jsem to udělat dnes večer,“ vysvětloval. „Sebral jsem odvahu –“ odkašlal si a začal znovu. „Drahá Margareto, nejsem zrovna bohatý.“ Pak popsal své finance, výdaje za ordinaci, okolnosti bydlení v pokojích nahoře, jak mu válka sebrala úspory. „Ale nebudeš hladovět,“ dodal. „To ti slibuju. Zvládneme žít poctivě. Nebudeme krást nebo žebrat jako ostatní.“

Pořád se dívala na ten prsten. Znali se tak krátce. Většinou jako lékař a pacientka. Chtěla se ho zeptat, proč ten spěch. Jenže on se tolik červenal a tolik toho sliboval o jejich společném životě, že neměla to srdce ho přerušit.

„A myslel jsem, že bys mohla převzít vedení záznamů,“ navrhl. „Na to máš dobrou hlavu. Papírování a karty jsou trochu v nepořádku. Topil jsem se v tom od té doby, co jsem přišel o asistenta.“

„Aha. Tobě jde o levnou pracovní sílu?“

„Samozřejmě, že ne.“ Přitiskl si ji na prsa. „I když…“

Plácla ho po ruce, byla nervóznější, než na sobě dávala znát. Manželství bylo vždy v její rodině choulostivé téma a ona z toho byla stále nesvá. Pokusila se představit si setkání doktora Bluma se svým otcem. Byla si jistá, že se tátovi bude tento vyrovnaný, spolehlivý, velkorysý muž líbit. V duchu si přehrávala, jak si poprvé potřásají rukama, uctivou úklonu doktora Bluma, otcovo gesto, aby přestali s formalitami. Teď jsou rodina a toto jsou nové časy, řekl by. Šance na nový život.

Doktor Blum. Pan doktor Adolf Blum. Křestní jméno v ní pořád vyvolávalo třas, ale možná by mu mohla říkat… Adi. Po všech ostatních stránkách byl dokonalý. Tichý muž, který vedl tichý život v malém koutku Německa. Neměl rodinu ani blízké přátele. Vyhýbal se společenským povinnostem jako ona. Nikdy nečetl noviny, což zpočátku vypadalo podivně, ale na druhou stranu, neměli už všichni politiky dost? Když rádio ohlásilo zprávy, přepnul na hudbu. Měl rád polky. Od člověka, který má rád polky, se neměla čeho bát.

Podívala se na mokrou skvrnu na stropě, na popraskanou barvu na okenní římse. Nikdy nebyla v pokojích nahoře, ale dovedla si představit, že jsou tmavé, nízké a úzké. Tento dům nebyl nic moc, ale začínala si ho představovat čerstvě vymalovaný, s lepším nábytkem a trochou péče. Mohla ho dát do pořádku, udělat z něho místo, kde by její otec vydržel žít poté, co bude propuštěn. Klidné pohodlné místo, kde by se mohl zotavit mimo pohled veřejnosti. To bude potřebovat. Obzvlášť užitečné bude mít doktora v rodině. Představovala si, jak se sem táta stěhuje, musí ho držet za ruku, když kulhá do schodů, a zamrkala na doktora Bluma, aby ta představa zmizela.

„Můžu mít jednu podmínku?“ zeptala se.

Doktor Blum si sundal brýle. Oči měl šmolkově modré. „Skutečně?“

„Skutečně.“

Jeho polibek chutnal jako teplé cukroví. Bylo těžké se odtrhnout. „Nechci žádný povyk kolem svatby,“ pravila. „Žádná oznámení v novinách. Malý obřad, jen svědci.“

„Samozřejmě, cokoliv si budeš přát.“

Jen jeden svědek byl důležitý, a to byla Elisa. Klára se nehodlala vdávat bez své nejstarší přítelkyně, která jí uplete svatební věneček z obalů od žvýkaček nebo poradí ohledně mužů. Před dvěma měsíci Klára usoudila, že je bezpečné poslat jí dopis, ale nedostala odpověď. Pošta byla nejspíš nespolehlivá jako všechno v těchto dnech. Nebo možná Elisa odpovědět nechtěla, což bylo možné, vzhledem k tomu, že Klára opustila Essen na konci války bez rozloučení. Tehdy si myslela, že bude nejlepší, když nikdo nebude znát její plány. Elisa by pak nemusela lhát při výslechu, kdyby k němu došlo. Ale mlčení během uplynulých měsíců bylo hrozné. Klára začala shromažďovat potraviny a téměř denně kontrolovala opravy železniční tratě, která jí umožní dostat se zpátky do Essenu. Jen na krátkou návštěvu. Aby viděla, jak se vede Elise a jejímu synovi, aby se omluvila, že je opustila tak náhle. Byla si jistá, že jakmile to vysvětlí, Elisa jí odpustí. A pozvání na svatbu by mohla doručit osobně.

Otáčela prsten v dlani. Až se vdá, zařídí si domov tady v Hamelinu, ne v Essenu. Byla to zvláštní představa. Tak konečná. Ale dlouhodobě to možná bude bezpečnější. „Ach, drahoušku, ještě je tu jedna věc. Snímek by měl být jen pro nás. Nic pro přátele nebo známé.“

Očekávala, že se doktor Blum bude dožadovat vysvětlení. Místo toho jí nasadil prsten na prst. Pomalu. Výmluvně. „To mi naprosto vyhovuje.“

Objali se. Klára nemohla uvěřit, že se bude vdávat. Včera v noci nespala a obávala se, že jí to nemyslí tak jasně, jak by mělo. Ale v jeho náruči bylo teplo a ona si jen přála, aby to trvalo o trochu déle. Zahákla prst za pásek jeho kalhot. Šok na jeho tváři rychle odezněl a on ji tvrdě přitlačil proti stolu, naléhavě, téměř zoufale. Reagovala stejně, také po něm usilovně toužila. S mužem už nebyla celé roky, jak nudný čas to byl. Ale pak jí roztrhl punčochu, dlouhou trhlinou se jí po noze táhl chlad. Polkla výkřik překvapení a rozhořčení. Max by jí to nikdy neudělal. Skřípala zuby, až ji rozbolely čelisti, přála si, aby byl Max pryč – pryč z její mysli. Neměl zničit tento okamžik. Ale pořád byl normou, podle níž posuzovala všechny ostatní muže. Věděl jak ji rozpálit a ponechat ji přitom stejně upravenou jako byla na začátku. Doktor Blum si neuvědomoval nebo nedbal, že bude muset odejít z ordinace jako běhna, která neudrží punčochy nahoře.

Doktor vypadal spokojený sám se sebou, naposled ji políbil, nalil dva hrnky šnapsu, co vytáhl ze zásuvky, a připil na pána a paní Blumovy. „Jsem moc rád, že jsme tohle vyřešili,“ prohlásil. „Teď můžeme přestat předstírat.“

Elektřina naskočila, stropní světla v ordinaci se odrážela od váhy, vodovodního kohoutku, nástrojů na vozíku. Klára se mrkáním zbavila jiskřiček v očích, ale zrak se jí nepročistil. Měla ty záblesky v hlavě, vytrvalé jako alarm.

„Neboj se. Budu dobrá manželka,“ podotkla opatrně. „Staré panny se dobře učí.“

„No tak, myslím to vážně.“ Vzal její ruce do svých, pevněji než bylo příjemné. „Vezmeme se. Neměli bychom si tedy promluvit? Být k sobě upřímní?“

„Ovšemže ano.“ Podívala se ke dveřím. „Ale máš tam pacienty…“

„Ti můžou počkat. Má drahá, dělají mi starosti… no, ne snad pochybnosti. Nepochybuju o tobě. Ale mám otázky. Doufám, že je rovnou zodpovíš. Pak začneme nový život, budeme si bližší, než jsme si byli dřív. Copak to nechceš?“

Možná to nebude tak špatné. Zatím o sobě mluvila velmi málo. Není přirozené, že ženich chce něco vědět o své nevěstě? „Tak mi řekni, co ti dělá starosti. Můžeme si to vyjasnit.“

Políbil jí prsty. „Doba je složitá. Člověk musí být opatrný, jak dobře víš. Než jsem tě požádal o ruku, z opatrnosti jsem se na tebe poptal.“

Uvolnila ruce. „Špehování? Ty jsi mě špehoval?“

„Informoval jsem se na tebe. Obzvlášť jaká si byla, než jsme se potkali. Krátce po válce jsi bydlela v Hermannově domě. Paní Hermannová říkala, že jsi vždycky nosila šátek přes vlasy.“

Paní Hermannová, ta stará všetečka.

„Jednou jsem tě zahlédl bez něho. Vlasy –“ dotkl se pramenů na spánku – „zrovna ti začaly zase dorůstat. Byla jsi oholená.“

„Obávám se, že jsem dostala vši.“ Lež. „Nerada vzpomínám na ty časy.“ Pravda.

„Než sis našla práci, platila jsi činži včas a nikdy ti nechyběly peníze. Kde jsi je brala?“

„Má rodina nikdy nevěřila bankám, říšské marky jsme schovávali ve slamníku. Když válka končila –“

„Ano, tvá rodina. To je důležitý bod.“ Doktor Blum složil stetoskop a dal si ho do kapsy. „Nikdy jsi nemluvila o své rodině. Podle paní Hermannové jsi nikdy nedostala poštu od kohokoliv jménem Müller a neměla jsi žádné návštěvy.“

„Válka, zhroucení Říše, víš sám, jak je těžké najít lidi –“

„Drahá, buď upřímná. Jsou tví rodiče naživu?“

To bylo nebezpečné území. Bylo snadnější říct, že zemřeli, ale samotná ta myšlenka v ní otevírala obrovskou propast.

„Jsou v pořádku, myslím. Neviděla jsem je od války.“

„Pohádali jste se?“

„Ne. Vlastně ani ne.“

„A co se tedy stalo?“

Pokusila se vymyslet vysvětlení, kterému by uvěřil. Trvalo jí to příliš dlouho a on se zachmuřil. „Emigrovali?“

„Ne, v tom to není. Je to složitější… jsou těžko dosažitelní.“

„Máme-li se brát, opravdu musím mluvit s tvým otcem.“

Zkoumala jeho obličej, pátrala po postranních úmyslech, ale viděla jen upřímně svraštělé čelo. Samozřejmě že se ženich chce setkat s otcem nevěsty. Jenomže doktor Blum našlapoval příliš blízko kolem problému, kvůli němuž celou noc nezamhouřila oka. Lhala mu; po skončení války svého otce viděla: včera večer v britském časopise, který ke svému překvapení našla v salonku své bytné. Stál před něčím, co vypadalo jako kasárna, a z fotografie hleděl přes dvě spojenecké zóny přímo na ni.

Propašovala časopis do svého pokoje a vrhla se na úzkou postel, než sebrala síly, aby prozkoumala tu fotografii podrobněji. Kabát na něm vlál, jako by se její otec scvrkl. Copak mu Američané v tom zatraceném internačním táboře nedávají jíst? Na bradě měl náznak strniště. Takový nedostatek péče o vzhled byl u něj neslýchaný. Čelo se mu lesklo, jak se při focení potil.

To ji ohromilo. Její táta se nikdy nepotil. Mnohem děsivější byl však jeho opuchlý obličej a mírně zvýrazněná víčka. Podobný otok viděla u dědečka, než mu selhalo srdce. A teď se to objevilo u táty.

Přečetla si článek pod obrázkem, zachytila některá slova – podněcování k válce, podpora zločinného režimu, zločiny proti lidskosti – ta ji jako facka probudila z dlouhého spánku. Nedokázala pochopit celý rozsah obvinění proti němu. Vykreslovali ho jako nelidskou bytost. Krutou. Surovou. Ona by jako první připustila, že ne vždy rozumí svému otci, jeho motivům, tváři, kterou ukazuje světu. Ale stejně jako ona nebyla stroj, jak si mysleli Spojenci, on nebyl zrůdou, celý žhavý sloužit nacistům, drtit v pěsti tisíce životů. Válka nebyla pro žádného z nich jednoduchá. Ve své pracovně doma s ní často mluvil o rozhodnutích, která musí dělat jako hlava rodiny a rodinného podniku. Za ta léta během řeči ošoupal opěrky svého koženého křesla. Cítila se poctěná, že je jeho důvěrnicí, že smí být svědkem jeho úzkostí a těžkého rozhodování, jeho svědomím. Toto byly jeho nanejvýš soukromé stránky, k nimž Spojenci neměli přístup. Pokud věděla, nevedl si žádný deník, nezanechal po sobě žádný záznam o své motivaci, který by mohli předložit v soudní síni. Roli hrály pouze jeho veřejná tvář a činy, a ty byly pro něj zřejmě stejně zničující jako ty Klářiny, když se jednalo o ni.

To, co svět věděl, nebyla celá pravda o žádném z nich. Celou noc ji zavalovaly vzpomínky z dětství, jako třeba když ji táta nechal sedět na svém stole, zatímco pracoval. Nakreslil jí ptáčka a smál se, když cvrlikala a poletovala mu s ptáčkem kolem hlavy.

Doktor Blum ji vzal za ruce. „Margareto…?“

„Omlouvám se, ptal ses mě na mého otce. Bohužel s ním mluvit nemůžeš. Prozatím.“

„Co dělá?“

„Řídil… malou… továrnu.“

„Margareto, musím se ti přiznat, že vím, kdo ve skutečnosti jsi.“

Proběhla kolem něho a vstrčila spojené dlaně pod vodovod. Voda chutnala po rzi, ale aspoň se s ní přestal točit pokoj. Věděla, že k tomu nakonec dojde, ale předpokládala, že to bude mnohem později, ode dneška tak za rok, dva, pět, až si jím bude jistá.

„Kdo si myslíš, že jsem?“

„Je mi líto, drahá, ale je jasné, že jsi Židovka.“

Myslela, že se přeslechla, ale byl tady a vypadal netrpělivě, jako by se velice bál, že se jí dotkl. Zvědavě se zeptala: „Jak jsi k tomu došel?“

„Něco na tobě je. Něco odlišného. Pocítil jsem to ve chvíli, kdy jsme se poznali. Když jsem jednou trefil pravdu, bylo to zřejmé. Jsi přitažlivá určitým ponurým, necudným způsobem. Jsi inteligentní a tvrdě pracuješ, pozitivní vlastnosti vzdělanějších Židů, jak všichni víme. Taky máš krásný sklon k utajování a klamání.“ Vlídným úsměvem ji povzbuzoval. „Má drahá, vím, jak je těžké přiznat pravdu. Nestyď se.“

Díval se na ni s takovou vřelostí, jenomže ona nechápala proč. Proč by si ji chtěl brát, když si o ní myslí takové věci a mylně ji považuje za Židovku? Užíralo ho svědomí? Přivedly ho k tomuto rozhodnutí fotografie z koncentračních táborů, snaha dělat věci správně na nízké úrovni? To by dokázala přijmout. Jen taktak. Jako manželka mu ještě pomůže změnit jeho ošklivé názory. Nikdy nikoho neodsuzovala pouze na základě původu a ani nechápala takové předsudky proti skupinám lidí jako celku. Spojenečtí novináři tomu samozřejmě nevěřili, ale oni ji neznali tak dobře, jak si mysleli.

Prozatím falešné předpoklady doktora Bluma neopravovala. Byly bezpečnější než pravda.

„Mluvil jsi o tom s někým?“ zeptala se.

„Zatím ne. Není to moje věc, jen tvoje. Ale budeš mi muset říct své pravé jméno.“

Z vozíku vzala kladívko, kterým si zkoušel reflexy. Nejradši by se s ním praštila do spánku, vyčistila si myšlenky od mlhy. „Prosím, neptej se mě na to.“

„Jednoho dne mi to budeš muset říct. Je to jen fér. Musíme si důvěřovat. Musíme. Ty to nevidíš? Nezáleží mi na tom, kdo jsi. Ale světu ano. Těm hrozným lidem tam venku, kteří nás budou soudit všechny.“

Ona myslela na muže, kteří budou soudit jejího otce v Norimberku, a znovu ji zaplavily ty pocity ze včerejší noci – obavy, zmatek a dokonce hněv. Neznali ho, nedokážou ho spravedlivě soudit, započítat všechno, čím skutečně byl. Vytvořili si na něj názor – a na ni taky. Článek, který četla včera večer, se také zmiňoval o Kláře. Ztracené dceři, hledané kvůli výslechu, přičemž věděla, že to je jen zdvořilý způsob, jak říct, že ji obžalují hned, jakmile ji najdou. To by znamenalo internaci, odsouzení, vězení. Na léta.

Vrátila se k doktoru Blumovi, svému drahému, pomýlenému snoubenci. Neměla by ho soudit, když je k ní upřímný. Absurdně se mýlil, ale zatím mu nemusela říkat pravdu. Ta by ho mohla odehnat, když ho nejvíc potřebovala. Mohli by začít znovu spolu. Žít nový život. Být někdo jiný.

„Chci si tě vzít,“ oznámila mu. „Na ničem jiném nezáleží.“

„To se mi opravdu ulevilo.“ Pohladil ji hřbetem ruky po tváři. „Když mi budou Spojenci dělat potíže, ty mi – má drahá choti – dosvědčíš ušlechtilé úmysly v této věci.“

Jeho ruka byla jako led. Nelíbil se jí jeho úsměv, samolibost vespod, pocit vítězství. Bylo v něm něco, čeho si dřív nevšimla. „Potíže?“

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola jedna