Jan Cimický: Paralelní svět

Vydání první

Copyright © 2021 Jan Cimický

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2404. publikaci

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2021 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2021 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1503-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1504-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Jan Cimický

Paralelní svět

1

Průjezd do domu nevypadal vábně, ale výtah fungoval a dýchala z něho tradice. I kabinové dveře působily honosně. Byl to starý měšťanský dům.

Nade dveřmi ve třetím patře visela asi původně mosazná tabulka s firmou:

JUDr. Kalinová a partner

Advokátní kancelář

Teď ji nahradila obyčejná, plastová.

„Možná ji někdo ukradl a dal do sběru,“ pomyslela si polohlasně žena ve slušivém kostýmku a odhodlaně zazvonila. Nemusela dlouho čekat, ozval se bzučák a dveře se otevřely.

„Jsem objednaná k paní doktorce,“ řekla žena, když došla k dívce sedící v recepci. „Jmenuji se Mgr. Ťapalová.“

Mladá žena přikývla a zahleděla se do knihy před sebou.

„Ano, to souhlasí, paní doktorka právě skončila s předchozí schůzkou, můžete jít rovnou dál. Mohu vám nabídnout kávu nebo něco jiného k pití?“

Mgr. Ťapalová jen letmo zavrtěla hlavou a vtrhla rovnou do dveří proti sobě, snad spěchala, snad se obávala, že by v nervozitě mohla na něco zapomenout.

Advokátka byla nesporně zkušená právnička a podle dostupných referencí to byla také velmi dobrá praktička v rozvodových záležitostech.

Zvedla hlavu od spisů, kterými byl celý její stůl doslova zavalený, a kývla na příchozí. Usmála se na ni a gestem nabídla pohodlné křeslo proti sobě.

„Posaďte se a řekněte mi, o co běží.“ Byla zvyklá jít rovnou k věci, bez zbytečných dlouhých řečí.

„Chci se rozvést!“ vyhrkla paní Ťapalová a jako by se jí tím sdělením ulevilo.

„Ano, rozumím,“ přisvědčila chápavě advokátka. „A co je důvodem k vašemu rozhodnutí? Nevěra manžela, nebo snad domácí násilí, neporozumění?“ Nabídla celou škálu možností.

Žena před ní se svezla do křesla a rozhodila rukama.

„Nevěra? Ano, nevěra! A kdybyste tušila jaká!“

Doktorka Kalinová se opřela oběma rukama o desku psacího stolu a zlehka se nachýlila směrem k návštěvnici.

„Ano, to jsem předpokládala. Můžete mi říci pár podrobností, abych se v tom lépe orientovala?“ zeptala se profesionálně.

„A kolik na mě máte času?“

Ani takový dotaz zkušenou advokátku nemohl zaskočit. Byla zvyklá, že lidé, kteří do její kanceláře přicházeli, byli rozčílení, naštvaní, někdy i arogantní, jako by i ona byla součástí jejich problémů.

„Jak bude potřeba, samozřejmě.“

Paní Ťapalová spokojeně přikývla.

„Musím vám to srozumitelně vysvětlit,“ prohlásila a pohlédla na advokátku, jako by od ní čekala souhlas a ujištění, že porozuměla.

Ta ženská je asi učitelka, pomyslela si doktorka Kalinová a někde uvnitř se nenápadně usmála. Za ta léta se v advokacii naučila hrané trpělivosti a nechávala své klienty hovořit zdlouhavě, jak jim bylo libo, ostatně platili si za to. A ona, když to nebylo podstatné a nudila se, myslela na něco úplně jiného, ač stále vypadala jako soustředěná na jejich obšírná líčení.

„Jsem magistra Ťapalová,“ řekla žena proti ní a napřáhla k ní rázně přes stůl ruku. Doktorka Kalinová jí tedy podala svou a lehce stiskla. Neměla ráda taková gesta, věčné podávání ruky, které pokládala za zbytečné, nicméně respektovala to. Měla trochu fobii z bacilů a často si ruce umývala preventivně.

„Jsem učitelka. Na střední škole, vyučuji matematiku a fyziku,“ řekla důstojně klientka, „a přišla jsem za vámi po dlouhém zvažování, ale již rozhodnutá. Chci se rozvést.“

„Ano, rozumím,“ zopakovala doktorka Kalinová své původní ujištění. „Můžete jít rovnou k věci.“

„Můžete jít rovnou k věci?“

Vypadalo to, že s takovou nabídkou není klientka úplně spokojená a rozhořčeně zavrtěla hlavou.

„To nejde jen tak. Jedná se o vážnou věc a já musím vysvětlit souvislosti.“

Zkušené advokátce bylo jasné, že je třeba věcem nechat volný průběh. Povolání učitelky provází často profesionální deformace a pocit nutnosti, že každý detail je třeba podrobně vysvětlit. Smířila se s tím.

„Poslouchám vás.“ Připravila si před sebe čistý list papíru na poznámky a vybrala ze stojánku jednu propisovačku, vyzkoušela, zda píše, a vyčkávala.

„S Ťapalem se známe už od základní školy. Chodil se mnou do třídy a byl to vždycky fešák a sportovec, všechny holky po něm koukaly, ale dostala jsem ho já,“ prohlásila poněkud sebevědomě klientka. „Tedy moc studijní typ to nebyl, ale procházel, s odřenýma ušima. Já jsem byla vždycky premiantka…“

Něco na jejím líčení advokátku provokovalo, snad to bylo hypertrofické sebevědomí, které dávala očividně najevo.

„Já jsem taky byla krásná, nemyslete si. Nosila jsem dlouhé vlasy, svázané do dvou roztomilých culíků, a v nich barevné mašle, které jsem každý den střídala. Kluci na mně mohli oči nechat a všelijak se mi vnucovali.“

„Ale vy jste si vybrala Ťapala, že?“

„Správně! Upřímně řečeno, uvědomovala jsem si, že nedosahuje patřičné úrovně, aby ke mně pasoval, ale člověk přece nemůže mít všechno. I když nebyl dokonalý, řekla jsem si, že ho vychovám.“

Advokátka pokyvovala hlavou.

„Rozumíte mi?“ zeptala se přísně klientka a nezapřela v sobě pedagožku, která potřebuje ujištění, že probraná látka je srozumitelná a může tedy dál pokračovat ve výkladu. „Je vám to jasné?“

Doktorka Kalinová lehce přisvědčila.

„Výborně,“ uspokojeně prohlásila paní Ťapalová, „takže mohu pokračovat. Manžel je jen středoškolák, na vysokou školu nestačil. Vypadl hned v prvním semestru na technice, ale vypracoval se na počítačového specialistu, myslím, že se jim říká ,ajťáci‘. A dokonce založil úspěšnou a prosperující firmu, která slušně vydělává. Ostatně je v ní pořád a o nic jiného nemá zájem.“

„Zanedbává vás?“ odhadovala advokátka.

Klientka na ni přísně pohlédla. Nedokázala v sobě potlačit kantora, který zpraží zkoušeného žáka pohrdavým a možná až rozzlobeným pohledem, když se splete a odpoví špatně.

„Zanedbává!“ opakovala důrazně magistra Ťapalová, „to je slabé slovo. Podvádí mne! A jak já jsem se celý život snažila vychovat z něj člověka. Je to, jako když hrách na stěnu házíte.“

„Dospělého už asi těžko vychováte,“ nejistě špitla advokátka a opět si vysloužila poněkud výsměšný pohled. Začínala si připadat trochu nejistě. Nedařilo se jí najít správný konec, kterého by se mohla zachytit.

„Ovšem, to mi nemusíte připomínat,“ pokárala ji žadatelka o právní pomoc. „Starého psa novým kouskům nenaučíš a stromek se musí ohýbat, když je mladý!“ A poněkud velkoryse se konečně usmála. „Myslela jsem si, že to dokážu, že mi to stojí za tu námahu. Býval to opravdu pohledný mužský, a když jsme přišli někam do společnosti, viděla jsem ty pohledy ženských… Jestli myslíte, že jsem žárlila?“

Odmlčela se a zavrtala přitom zkoumavý pohled do tváře právničky.

„Abyste rozuměla, měla jsem ho jako doplněk. Chápete?“

„Abyste se s ním mohla pochlubit?“

„No… tak nějak,“ zavrčela klientka toužící po rozvodu, „mužští to přece taky tak dělají, že si vyberou nějakou blběnu s pěknou figurkou a pak se s ní vytahují!“

„A vy jste ho měla prostě řečeno na reprezentaci?“

„A na co jiného?“

To ovšem byla otázka, na kterou doktorka Kalinová nebyla připravená. Jen pokrčila rameny. Přítomnost téhle klientky ji začínala zneklidňovat. Byl to přesný prototyp „stresoru“, člověka, který vyvolává napětí a konflikt. Uvědomovala si stále víc, že je jí nesympatická a že by vlastně byla docela ráda, kdyby se tahle návštěvnice rozhodla pro nějakého jiného právního zástupce.

„A proč jste na něj měla tak přísná měřítka?“

„Jaká přísná měřítka? Že jsem po něm chtěla, aby chodil z práce rovnou domů a necoural s pochybnými a jemu rovnými kamarády po kavárnách? Aby nechodil fandit mezi nějaké primitivy na fotbal?“

Vypadalo to skoro, že se karty obrátily a klientka začala vyslýchat advokátku. Byla to už ona, kdo kladl imperativní otázky, a možná že právě tohle začalo probouzet zvědavost.

„Podezřívala jste ho, že pije? Anebo hraje automaty?“ přihrála jí.

„Ještě tohle! To bych s ním nebyla ani hodinu! Vyžadovala jsem jen to, na co má řádná manželka nárok!“

„A to bylo přesně co?“

„Vy to opravdu nevíte?“ zavrtěla nechápavě hlavou paní Ťapalová. Vypadala opravdu pohoršeně. „Přece abych měla jasný přehled o jeho volném čase, abych věděla přesně, kdy odešel z práce, a mohla si zkontrolovat, jak dlouho mu trvala cesta domů, abych věděla, že se nikde nezastavil a zbytečně nezevloval!“

„Vy jste mu kontrolovala čas?“

„Samozřejmě. Aby nepodváděl!“

Moc se nedivím, že si nakonec ten člověk našel nějakou jinou, pomyslela si advokátka a stále víc byla vlastně na jeho straně, aniž by ho měla příležitost poznat. Neprožíval ten chudák naopak i nějaké domácí násilí?

„A každý den jsem mu bodovala. Když splnil, dostal lepší večeři, něco, co měl rád. Občas jsem i přimhouřila oko a sem tam jsem mu něco odpustila.“

„Poslyšte, a on to plnil?“

„Samozřejmě že plnil! Navíc jsem mu povolovala každý pátek, aby šel od pěti do osmi hodin večer na kulečník. A jednou za měsíc si mohl jít se mnou zaplavat do bazénu v Podolí. A on mi nakonec provede tohle! To mám za všechnu svou lásku a starost!“

„A máte děti?“

„Zaplať pánbůh, nemáme.“

Advokátka sklonila hlavu a předstírala, že si něco zapisuje.

„A váš muž neprotestoval?“

„Proč by měl protestovat? Měl standardní péči, třikrát v týdnu měl i teplou večeři, objednávala jsem ji střídavě z pizzerie a čínské restaurace! Nevidím žádný důvod k nespokojenosti!“

„Dobrá, chápu,“ řekla advokátka a zvedla opět hlavu. „Co ho tedy vedlo k manželské nevěře, podle vašeho názoru…“

„Není pro to žádné logické vysvětlení. Jen nevděčnost z jeho strany. A moje chyba, že jsem nebyla dost důsledná.“

„V jakém smyslu?“

„Měl moc volnosti a nenaučil se nakládat adekvátně s volným časem!“

Ale vždyť to byl dospělý chlap, a ne pubertální dítě, které je potřeba usměrňovat, pomyslela si advokátka, a i když se vždycky snažila zůstat nestranná, stále více se jí zdálo, že je na straně – protistrany. Nemělo smysl něco komentovat, paní učitelka byla klientka a jako taková má právo diktovat a má vždycky pravdu. Nicméně vyznat se v tom musela.

„A jak jste zjistila, že jde o nějaký paralelní vztah?“

„Jak? To přece vzdělaná žena pozná! Začal se chovat vzpurně!“

To byl moment, kdy i zkušená advokátka poněkud překvapeně zvedla obočí.

„A jak se to projevovalo? Byl na vás třeba hrubý? Nebo agresivní?“

„To by si nemohl dovolit.“ Magistra Ťapalová okamžitě takovou možnost důrazně odmítla a tvářila se skoro pohoršeně. „Snažím se vám tady vysvětlit, že Ťapal se musel zbláznit, když vyměnil slušnou a vzdělanou ženu a milující manželku za nějakou takovou!“

Advokátku to už začínalo otravovat, klientka v ní vyvolávala stále víc spíše odpor než nějaký soucit anebo souznění. Napadlo jí, že by s takovou babou, kdyby byla muž, nevydržela ani den, a musela tu provokativní myšlenku potlačovat, aby nedala nic najevo. Ale i klientka se tvářila stále víc nespokojeně.

„Tak se vraťme k meritu věci,“ navrhla. „Povězte mi, jak jste konkrétně přišla na manželovu nevěru?“

„Přiznal se mi! A ještě se přitom tvářil, jako by se nic nestalo!“

„On se vám spontánně přiznal? Jen tak, z ničeho nic? Nebo jste mu naznačila, že něco tušíte anebo víte?“

„Nic jsem nenaznačovala. Rovnou jsem se ho zeptala!“

„A on nic nezapíral, nekličkoval?“

„Ani nemohl,“ sebevědomě a tak trochu s vítězoslavným úsměvem prohlásila magistra Ťapalová. „Přistihla jsem ho přímo u počítače!“

„On si s nějakou ženou psal maily?“

„Maily? Na co maily?“

„Nevím, nějak se asi domlouvali, ne? Říkala jste, že musel chodit z práce rovnou domů…“

„Ano, to souhlasí, měl nastavený logistický plán cesty do práce a z práce, s přesností na sedm, maximálně osm minut.“

„A jak, prosím vás?“

„To je přece jednoduché, existují nějaké jízdní řády, do práce to měl padesát minut veřejnými dopravními prostředky, jel tramvají, přestoupil na metro a dvě stanice jel nakonec ještě autobusem. To se dá stihnout i rychleji, ale tolerovala jsem mu případnou možnost, že je někde zácpa a při přestupech se o něco zdrží.“

Znělo to neuvěřitelně.

„A nějak jste ho sankcionovala, když nesplnil časový harmonogram?“ zeptala se advokátka a možná to znělo poněkud jízlivě, to však magistra Ťapalová ponechala bez povšimnutí.

„Málokdy. Snažil se obvykle dodržet harmonogram.“

Doktorka Kalinová vrtěla hlavou.

„Prosím vás, a jak mohl páchat nevěru, když jste měla tak dokonalý přehled o celém jeho pracovním dni? Kdy by tu nevěru páchal?“

„V noci. Když jsem usnula. Tajně vstal a páchal.“

Doktorku napadlo, že klientka snad není docela psychicky zdravá.

„Takže on počkal, až usnete, a pak se tiše vytratil.“

„Ano, tak nějak to bylo.“

„A jak často se takhle vytratil?“

„V poslední době se to stupňovalo a bylo to stále častější, myslím, že skoro denně. Nakonec jsem si na něj počíhala, dělala jsem, že už tvrdě spím, a když vstal, šla jsem potichounku za ním!“

Doktorka Kalinová vrtěla nevěřícně hlavou. Připadalo jí to jako sedmilhářská historka, zcela se vymykající veškeré logice a snad i fantazii.

„Vidíte, a tohle mi udělal za všechnu tu moji lásku a péči!“ prohlásila zklamaně klientka Ťapalová. „Víte, jak je to ponižující, když si člověk uvědomí, kolik toho pro druhého udělal, a on je nejen nevděčný, ale dokonce bezcitný. Jak jsem se v něm zklamala!“

Začínala se litovat a zřejmě ani nepotřebovala někoho, kdo by ji utěšoval.

„Dovedete si představit, jak mne to poškodilo v práci? Jak se na mne pak mohli dívat moji žáci? Po straně by se mi mohli pošklebovat a vůbec bych se jim nedivila, jsem teď dokonale směšná!“

„A vy tedy máte, jestli jsem to dobře pochopila, tím pádem přesné údaje o té… jak bych to řekla… účastnici mimomanželského vztahu? Přistihla jste je, tak říkajíc, in flagranti?“

„Ano, in flagranti,“ řekla trpce magistra Ťapalová. „Byla jsem z toho v šoku!“

„Takže žádné usmíření nepřichází v úvahu?“

„To snad nemyslíte vážně! Copak bych si pak sama sebe mohla vážit?“

„A váš manžel je o nutnosti rozvodu také přesvědčen?“

„Co je mi do Ťapala? Já si s ním nemám co vysvětlovat. Ponížil mne a zesměšnil, to snad stačí!“

„Třeba by se to při troše tolerance ještě dalo vyřešit i jinak?“

„Jak jinak?“ rozkřičela se magistra Ťapalová, až se advokátka překvapením narovnala a mimoděk ještě více opřela zády. „Jak jinak? Měla bych dopustit, aby se mi všichni smáli? Takový člověk musí navždycky zmizet z mého života!“

„Takže všechno máte rozmyšlené a vaše rozhodnutí rozvést se je nezvratné?“ ujišťovala se advokátka.

„Mluvila jsem snad dost jasně?“ káravě prohlásila paní učitelka a upřela na právní zástupkyni zkoumavý pohled. „Nebo snad ne?“

„Takže věc je jasná, budete chtít, abych vás zastupovala v soudním jednání o rozvod manželství. Aby to všechno mohlo proběhnout v klidu a bez zbytečných tahanic, bylo by dobré předem připravit smlouvu o vzájemném narovnání, kterou by podepsali oba zúčastnění, tedy vy a váš pan manžel. Tak se vyhneme průtahům a všechno by se dalo vyřešit na jedno stání. Byl by váš manžel ochoten přijít sem do kanceláře a takové ujednání podepsat?“

Doktorka Kalinová mluvila stručně a jasně, přesně jako zkušený profesionál.

„Samozřejmě. Pozvala jsem ho dnes, měl by tu být přesně za deset minut. Možná ale už čeká za dveřmi, on chodil vždycky raději s předstihem,“ ušklíbla se paní učitelka. Zvedla se, a než mohla advokátka nějak zareagoval, otevřela dveře do sekretariátu a křikla směrem ke vchodu. „Můžeš jít dál!“

A dveře se skutečně otevřely a v nich se objevil asi padesátiletý, nenápadný muž. Vysoký, štíhlý, trochu prošedivělý. V nezvyklém prostředí se tvářil nejistě.

„Dobrý den,“ pronesl a lehce se uklonil směrem k sekretářce. „Tak jsem tady.“

„To všichni vidí, že jsi tady,“ zpražila ho paní Ťapalová, „Tak si očisti boty na rohožce a pojď dál. Paní doktorka nemá moc času. Podepíšeš to a můžeš zas jít!“

„Počkejte, tak rychle to asi nepůjde,“ zastavila ji doktorka Kalinová. „Taková smlouva se musí pečlivě připravit, aby všechno souhlasilo, obě strany si ji musí přečíst a teprve pak je možné ji signovat!“

„Ať to podepíše rovnou a vy to pak doděláte! Já už se s ním nechci potkávat, zklamal mě!“ A změřila si ho nenávistným pohledem, o němž se říká, že by mohl zabíjet. Ale advokátka trvala na svém.

„Všechno má svoje náležitosti. Musím se ho zeptat na jeho požadavky…“

Magistra Ťapalová se otočila a mávla rezolutně rukou.

„Tak u toho já nemusím být!“ A než ji mohl někdo zastavit, vyrazila ze dveří.

Sekretářka za ní jen nechápavě zírala. Uprostřed místnosti, několik kroků od vchodu, zůstal stát příchozí muž a poněkud nejistě přešlapoval z nohy na nohu, evidentně si nevěděl rady, jak se zachovat.

Než si to stačil rozmyslet a zvolit útěk, ozvala se doktorka Kalinová.

„To je pan Ťapal, že? Pojďte dál!“

Muž se pootočil po hlase a poslušně vstoupil.

Advokátka si ho mohla konečně prohlédnout. Na první pohled nenaplňoval představu ušlápnutého muže, který je terorizován partnerkou. Nevypadal ovšem ani na lehkomyslného hýřila a bonvivána, který si chce užívat života. Stejně tak ani paní Ťapalová nevypadala na nešťastnou a bezmocnou, klamanou ženu. Nějak to všechno nesedělo dohromady a doktorka Kalinová tomu chtěla přijít na kloub, její právnická, advokátská čest to vyžadovala. Měla ráda jasno a k tomu bylo třeba znát souvislosti.

Pan Ťapal stál teď nerozhodně dva kroky od jejího stolu a připadal si trapně.

„Prosím, posaďte se,“ nabídla mu křeslo a muž s ulehčením přijal, svezl se do pohodlné klubovky, ale tvářil se ostražitě, jako by odněkud čekal útok.

„Magistra Ťapalová je vaše žena, že?“

Přikývl a pokrčil rameny.

„Ona taková dřív nebyla, ale viděla jste. Když něco není podle jejího, hned vyrazí do útoku.“

„A vás to štve, viďte?“

Ťapal pokrčil rameny.

„Spíš unavuje, ale zvykl jsem si. Teď si vzala do hlavy, že se chce rozvést.“

„A vy nechcete?“

„Já nevím, asi ano, abych měl klid.“

Nějak se to stále víc zamotávalo. Jak to tedy vlastně je? Prvotní poměrně jednoduchá šablona se začínala trhat.

„Vaše paní mi tady před chvilkou říkala, že jste si našel nějakou jinou… řekněme… přítelkyni?“

Ťapal povzdychl.

„Já vím, že vám to asi bude připadat poněkud nezvyklé…,“ ale nestačil dokončit a doktorka Kalinová mu skočila do řeči.

„Kdepak, tady jsem zvyklá na různé zapeklité vztahy a osudy. Všelijaké nevěry se stávají relativně často, ale ne vždycky je to důvod k rozvodu, zejména když jsou děti a manželé k nim stále pociťují nějakou odpovědnost. U vás ale, pokud vím, děti nejsou!“

Hleděl na ni pozorně a lehce zavrtěl hlavou.

„Měl bych vám to vysvětlit. Nevím, co vám manželka už řekla, ale podstata problému je celkem jednoduchá. Já jsem ,ajťák‘… prostě specialista na počítačové programy, zabývám se tím celý život. Vytvořil jsem několik úspěšných her, které se rozběhly po světě.“ Na chvíli se odmlčel a hledal správný výraz, aby to bylo srozumitelné, věděl, že svět počítačové kultury je často nepochopitelný pro běžné konzumenty současné techniky. „Zkrátka tvořím programy, které mohou oživnout!“

Kalinová na něho hleděla pozorně a snažila se sledovat nit jeho řeči.

„To chápu, ale jak s tím souvisí vaše nevěra? Máte přece nějaký mimomanželský vztah?“

Ťapal se záhadně usmál.

„Mám a nemám, jak se to vezme.“

„Počkejte, tomu nerozumím! Chcete snad popřít, že máte nějakou jinou ženu…? Že si to vaše žena vymyslela?“ Svým způsobem by to vysvětlovalo celou situaci! Duševně nemocný může vypadat nenápadně a neupozorňovat na sebe v běžném životě, ale může naopak podléhat nějakému paranoidnímu bludu. To by přece srozumitelně vysvětlovalo její tvrzení, že manžel denně páchá nevěru, a to přímo v jejich bytě!

Pan Ťapal zasmušile přikývl.

„Dobrá, zasluhuje to podrobnější vysvětlení. Mohu použít tady váš počítač? Ukážu vám to!“ Ani nečekal na souhlas a přisunul si židli ke klávesnici.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

1