Řekni mi pohádku

Petr Scheuer

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright

Autor: Petr Scheuer, 2014

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-045-8 (ePub)

978-80-7512-046-5 (mobipocket)

978-80-7512-047-2 (pdf)

I. Kde se Pavlínce seskládá nový kamarád, který se nakonec posadí.

Stalo se to už dávno. Tak dávno, že si to ani vaši rodiče nebudou pamatovat. Jen Pavlíkova babička a Markétčin děda by o tom mohli vyprávět. Jenže od té doby uběhlo už tolik dlouhých let, že to oba nejspíš mají za nějakou pohádku, co jim kdysi kdosi vyprávěl. Ale ne, nebyla to pohádka, tohle se jim skutečně přihodilo, když byli ještě malí a chodili spolu do školky. Markétčin děda se jmenuje Marek, a jmenoval se tak i tenkrát, když si ráno v šatně dával bundu pod obrázek vláčku, nazouval si bačkorky, rozloučil se s maminkou a běžel do třídy, hrát si a čekat, až si pro něj odpoledne přijdou.

Zpočátku mu bývalo smutno, ale dávno zjistil, že smutek nepomůže, zvykl si a začal si hrát, protože to pomáhá, aby smutno nebylo. Tenkrát si hrál zrovna s kostkami a stavěl komín.

To Pavlínka, Pavlíkova babička, ale ještě úplně malinká, s copánky a dírkami po zubech, co vypadly a nové ještě nestačily narůst, tak tahle Pavlínka seděla v koutě a byla moc smutná, protože ona si ještě nezvykla a nevěděla, že to nepomůže. Byla smutná a chtěla jít domů, za maminkou, za tatínkem a za svou velkou sestrou, která už chodí do školy.

Marek si jí nevšímal, ale ona si všímala jeho. Pozorovala ho, jak staví, a byla by ráda také něco tvořila, jen, kdyby se tatínek s maminkou aspoň dívali. Nebo Barča, tak se jmenovala její starší sestra. A jak byla smutná, neměla s kým si hrát. Ani by mě to nebavilo, a ani by mi to pořádně nešlo, myslela si, a smutně koukala na Marka, jak skládá kostku na kostku, až je komín tak vysoký, že musí vstát, aby dosáhl až nahoru a mohl dát na vrcholek další, zelenou kostku, když vtom se komín zakymácel a zřítil se na zem.

Zelená kostka zůstala v Markově ruce a on stál, jako by ji chtěl položit na její místo, do vzduchu, tam, kde už žádný komín nebyl. A jelikož se díval do vzduchu, tam, kde už žádný komín nestál, nemohl vidět to, co viděla Pavlínka, která se nedívala tam, kde už žádný komín nestál, ale dolů, na zem, kam spadly všechny kostky, ovšem neskončily rozházené po zemi, ale...

Pojednou se Pavlínka vůbec nemračila, i poslední malá slzička, co zbývala v koutku jejího oka, se začala vesele třpytit a Pavlínka v mžiku stála na nohách a pospíchala ke kostkám, které se po zemi rozsypaly tak zvláštně, jako by je poskládal někdo, kdo by chtěl udělat panáčka, postavičku se dvěma kostkovanýma rukama, dvěma kostkovanýma nohama, jedním kostkovaným tělem a jedním kostkovaným kloboučkem, a také – což bylo ze všeho nejzvláštnější – s jednou kulatou a vlasatou hlavou z maličkého polštářku, co kdysi ušila paní učitelka a býval zapomenutý u skříněk. takže tam na zemi leželo místo hromádky kostek cosi, co vypadalo jako strakatý klaun.

„Co to je?“ divila se Pavlínka.

„Kde?“ Marek se konečně podíval na zem. A jelikož tam místo hromady rozházených kostek uviděl kostkovaného klauna, zůstal i on koukat s očima vykulenýma podobně, jako zírala Pavlínka. To není možné, říkal si Marek a zkusil zamrkat, jestli se mu to nezdá, ale i potom, rozmrkanýma očima viděl pořád toho klauna, poskládaného z rozsypaných kostiček.

„Jak se máte?“ ozvalo se náhle.

Oba se překvapeně rozhlédli, kdo to řekl. Ale nikdo jiný tam nebyl – ten hlas šel ze země, tam odtud, kde ležely rozsypané kostky a z nich sestavený panáček, co připomínal klauna, který na ně, jak se zdálo, třeba .. snad … možná .. promluvil???

„Ahoj,“ pozdravila ho Pavlínka nejistě. Klaun však neodpovídal. Byl zticha, jen ležel a koukal.

„Co tady děláš?“ zeptal se Marek, ačkoli chtěl spíš Pavlínku napomenout, že kostky přece nemluví, tak že se s nimi nemá bavit. Ale neřekl to a dokonce na ně sám promluvil, neboť...

Klaun sice pořád mlčel, ale pak na na ně .. mrknul. Okem, které bylo barvami namalované na látku, na ně zamrkal.

Děti se musely smát, jak legračně to vypadalo.

„Proč se mi smějete?“ zeptal se ten klaun, co se sám poskládal z rozsypaných dřevěných kostiček.

On vážně mluví! Děti pocítily ohromnou radost, hned byly skloněné u něj a opatrně se rozhlížely kolem, jestli se někdo nedívá, a zakrývaly ho, aby nikdo další nemohl vidět, koho tam mají, aby jim ho nikdo nemohl vzít.

„Co tady děláš?“ zeptala se Pavlínka.

„Ležím,“ řekl on. Pusou, kterou měl vymalovanou na látce, na malém kulatém polštářku, tak tou pusou si s nimi normálně povídal.

„Ale jak to?“ divil se Marek.

„Protože ona chtěla mít kamaráda, viď?“ obrátil se klaun k Pavlínce, jejíž tvář se hned radostí rozzářila, jelikož si opravdu kamaráda přála, klidně i takového, a klaun pokračoval: „A to její přání mě z kostek takhle hezky vyskládalo, víš,“ dopověděl Markovi, kterého pak, když to slyšel, cosi napadlo. Jen zatím nevěděl, jak to má říct.

„Uklízíme, děti, půjdeme na svačinku!“ ozvalo se zatleskání paní učitelky.

Co teď?! polekali se Marek s Pavlínkou. „Musíš se někam schovat!“ rozhlížela se honem Pavlínka.

„Proč?“ nechápal klaun.

„Aby tě paní učitelka neviděla,“ dozvěděl se od Pavlínky.

„Vy se jí bojíte?“ divil se klaun.

„Ne, ale...“ váhala Pavlínka. „My sem nesmíme brát svoje hračky. Ona by tě mohla sebrat a zavřít do šuplíku, víš,“ vysvětlovala.

„Já nejsem žádná hračka,“ ohradil se klaun dotčeně.

„Já vím, ale ona to možná neví, tak se radši pojď schovat. Prosím,“ snažila se Pavlínka.

„Já ale nemůžu chodit,“ řekl klaun, který se opravdu zatím vůbec nepohnul a ležel na zemi jako stavebnice, jako ohrádka z kostek, jen namalovaná ústa a oči se mu hýbaly, ale víc nic, ani maličko, ani o kousek.

„Tak my tě posbíráme,“ spěchala Pavlínka.

„To bych se možná rozpadl,“ odpověděl klaun nejistě.

„A už by ses nesložil?“ divila se Pavlínka.

„Nevím. Asi ne,“ zakoulel klaun svýma namalovanýma očima.

„A mohl bys být taky můj kamarád?“ ozval se náhle Marek, protože ho konečně napadlo, jak to má říct.

„Kdybys chtěl,“ usmál se klaun namalovanou pusou.

„Já chci. A moc,“ rozzářil se Marek, a vtom se klaun pohnul, pokrčil levou kostičkovou nohu, která se nerozpadla a zůstala správně poskládaná, pak skrčil i pravou kostičkovou nohu, zvedl kostičkové ruce, posadil se a vyskočil a stál tam celý, i když složený z obyčejných dřevěných kostek, přesto se nerozpadl a hýbal se a byl jako živý, neobyčejný kostičkový klaun, co přišel za dětmi, aby se stal jejich kamarádem.

II. O tom, jak ho paní učitelka neviděla a jaké dostal jméno.

„No copak vy dva tam, nepůjdete s náma na svačinku?“ vykročila paní učitelka za dětmi ke skříňce, do které se měl klaun schovat, ale seděl před ní na zemi a volal: „Paní učitelko, pojďte, budeme kamarádi.“

Děti se polekaly, že se paní učitelka bude zlobit, co tam ten klaun dělá, a sebere jim ho, nebo vezme kostky a uklidí je do krabice, aby se klaun už nemohl složit, a snažily se překážet, aby ho neviděla. Pavlínka se jí stavěla do cesty a Marek klaunovi nenápadně šeptal, ať je zticha, že je to nebezpečné a mohl by skončit v šuplíku, jenže paní učitelka viděla přes Pavlínku a dívala se přímo tam, kde klaun seděl.

„Tak honem,“ tleskla znovu. „Hezky ukliďte ty rozházený kostky, ať na vás nemusíme čekat,“ pobídla ty dva. Ale víc nic, obrátila se a šla zpátky ke stolkům, za ostatními dětmi.

„Ona mě nevidí?“ ptal se klaun zklamaně.

„Ona ho nevidí,“ kroutil hlavou Marek.

„Ona tě nevidí?“ divila se Pavlínka.

„No tok šup šup, pěkně zpátky do krabice,“ popoháněla je paní učitelka, která živého klauna seskládaného z obyčejných dřevěných kostiček opravdu neviděla, protože ho ani vidět nemohla. Z dřevěných kostiček se přece živý klaun nedá postavit, to je jasné a nemůže to být jinak, věděla dospěle a rozumně. Takže se tam pro ni válely jen obyčejné kostičky. Ty viděla, ale klaun, který z nich byl postavený, pro ni neexistoval; pro ni tam jednoduše vůbec nebyl.

To je divný, říkali si Marek s Pavlínkou, když se skláněli ke klaunovi, ukrýt ho do skříně, do krabice, kam patřily kostky, ze kterých se sám postavil. Jenže on se nedal. „Já se s ní stejně skamarádím,“ vyskočil. „A uvidí mě! To bych se na to podíval, aby mě neviděla!“ říkal rozhodně. Ale do skříňky šel. A sám.

„Ty zlobíš!“ houkl Marek ještě za ním. „Musíš nás poslouchat, jestli chceš s náma kamarádit,“ napomenul klauna, zavřel dvířka a šli na svačinku.

Po jídle běželi oba ke skříňce, aby někdo nepřišel dřív a klauna jim nevzal nebo nerozbil.

Jenže klaun v krabici nebyl, ležely tam jen samé obyčejné kostky.

„Kde je?“ ptala se smutně Pavlínka a vzala dvě kostky do ruky, jestli nevypadají trošku klaunsky; jestli se znovu samy neposkládají. Ale ne, nehýbaly se, byly to jen obyčejné kostky.

„Kdepak seš?“ šeptal Marek do skříňky, nešťastný, že klaun zmizel. „Ty se na mě zlobíš?“

„Jo,“ mračila se Pavlínka. „Určitě se zlobí, žes mu nadával. A byl to můj kamarád. Já bych mu teda určitě nenadávala.“

„Tak promiň, nezlob se na mě, prosím,“ strkal Marek hlavu do skříňky.

„Klaune, on už bude na tebe hodnej,“ nakláněla se dovnitř i Pavlínka. „Že jo, řekni,“ dožadovala se, aby to Marek potvrdil, a Marek hlasitě zopakoval, že ano, že už klauna nebude napomínat, ale nic se nepohnulo, prázdné ticho, všude jen samé obyčejné hračky a kostky, žádného mluvícího klauna tam nenašli.

„Kuk!“ ozval se najednou dole, pod nejspodnější poličkou hlas toho jejich opravdového mluvícího klauna, seskládaného z dřevěných kostek a z polštářku s namalovanýma očima a velkou usměvavou pusou. „Tady jsem!?“ smála se ta pusa radostně. „Já jsem se schoval, abyste se na mě nezlobili, že vás neposlouchám, když já se na vás taky nezlobím, že mě neposloucháte,“ vysvětloval, zatímco lezl ven.

„Co budem dělat?“ vyhrkl, sotva byl venku.

„A nezlobíš se?“ měla Pavlínka ještě pořád strach.

„Neběháme!“ ozval se nato hlas paní učitelky, která se právě zlobila na Kubu, že šel moc rychle.

„Něco zajímavýho,“ vymyslel Marek. A to už na strach zapomněla i Pavlínka a oba spřádali, co zajímavého by se dalo podniknout.

„Třeba se někam schováme,“ napadlo Pavlínku.

„Třeba do nějakýho domu, kde straší, abysme to strašidlo jako přemohli“ rozvíjel Marek její nápad.

„A nebo by to byl hrad a já bych tam byla princezna a mohli bysme to strašidlo nějak ochočit, aby pak už bylo hodný,“ dodala Pavlínka jiné vylepšení.

„Nezlobte mě, mládeži,“ přerušil je klaun. „To bych asi určitě nezvládl.“

„A co bys zvládnul?“ zajímal se Marek.

„Možná skamarádit se s paní učitelkou,“ připomněl klaun. „Aby si hrála s náma.“

„Něco jinýho. Ona to neumí,“ vrtěly děti hlavami. A paní učitelka, jako by jim chtěla dát za pravdu, volala na Adámka, který přeskakoval lavičku:

„Adame, přestaň skákat jako kozel! Zakopneš a rozbiješ si nos. A poteče ti krev.“

„Tak třeba na schovku?“ ptala se Pavlínka.

„To je nuda,“ škaredil se Marek. „Já bych nejradši šel ven.“

„To nejde,“ bylo Pavlínce jasné.

„Nó, možná by to nějak šlo,“ naznačil klaun, že tohle by mohl zvládnout. Kdyby... Klaun svým dvěma novým kamarádům naznačil, aby se k němu sklonili, že jim to poví.

„Nehádáme se!“ zlobila se paní učitelka na dvě holčičky.

„Ona mi to bere!“ stěžovala si první, Lenička Žabková, protože ta druhá, Lenička Fojtíková, jí vzala kruhy a nechtěla je vrátit.

„Tak si hrajte hezky spolu,“ uklidňovala je paní učitelka.

„Ale ona mi to vzala,“ zlobila se Lenička Žabková.

„Tak se nehádejte!“ řekla paní učitelka důrazně.

„Ale to není spravedlivý!“ prskala Lenička Žabková, zatímco Lenička Fojtíková měla na tváři spokojený úsměv. A v ruce kruhy.

„A už mě nezlob,“ řekla paní učitelka Leničce Žabkové, která nezlobila, a Leničce Fojtíkové, která zlobila, té neřekla nic. Takže se obě Leničky rozešly; Fojtíková si šla hrát s kruhy a Žabková se nespokojeně šourala do kouta, aby se tam vypořádala s tou hroznou nespravedlností.

„Poslouchejte, kdybych měl hodně kamarádů...“ vysvětloval zatím klaun Markovi a Pavlínce.

„My ti nestačíme?“ polekala se Pavlínka.

„...tak bych toho zvládl mnohem víc,“ dopověděl klaun.

„A budeš pořád můj kamarád, i když budeš mít kamarádů víc?“ zeptala se ještě Pavlínka, která o svého nového kamaráda nechtěla přijít.

„Budeme mít oba hodně kamarádů,“ odpověděl klaun. „Jestli chceš.“

A Pavlínka chtěla, tak se rozhodli najít mu další nové kamarády, a to právě, když kolem nich procházela naštvaná Lenička Žabková.

A malou chvíli nato tihle tři, vlastně čtyři, i s klaunem, kráčeli společně od skříňky s kostkami na druhou stranu třídy, a všichni pozorně sledovali, kdo se dívá – a co vidí. Ani Lenička Žabková totiž zprvu klauna nepoznala; teprve až za chvíli, až jí ho pořádně ukázali.

První se ozval Kubík.

„Jak to děláš?“ běžel za Markem, neboť se mu zdálo, jako by kostky za Markem poskakovaly.

„To je klaun!“ napověděla mu Pavlínka.

„Nojo, ten je krásnej,“ ozvala se Klárka, která se také přišla podívat, co to tam mají. Ona ho totiž uviděla hned.

„Kde?“ rozhlížel se Kubík.

„Tady,“ ukázala na kostky Lenička Žabková – a Kubíkovi se pojednou rozzářila očka.

„Ahoj,“ zamával na klauna, a ten mu svou širokou pusou, namalovanou na malém polštářku odpověděl: „Nazdárek.“

„Kde jste ho vzali?“ ptala se Klárka.

„On přišel sám,“ prozradil Marek.

„Sám se postavil. Z kostek,“ vysvětlovala Pavlínka. „Aby byl můj kamarád. Vlastně teda náš,“ opravila se.

„Vezme nás ven,“ vykládal nadšeně Marek.

„Možná někam na hrad,“ přikývla Pavlínka.

„Chceš s ním taky kamarádit?“ ptala se Lenička Žabková.

„Já jo!“ věděl hned Kubík. A ostatní chtěli samozřejmě také.

„Copak to tam máte?“ zpozorovala paní učitelka skupinku dětí.

„Klauna. Ale živýho!“ volala hned Klárka.

„Ne,“ chtěla ho Pavlínka opět chránit, aby zůstal jejich. Jejich kamarád. Jenže klaun se nechtěl ukrývat.

„Schválně, jestli mě pozná,“ vystoupil před Pavlínku a čekal, jak se paní učitelka bude tvářit, až ho uvidí.

„Klauna? Nepovídej,“ smála se na Klárku paní učitelka, ovšem podívat se šla.

Jenže ho ani teď neviděla.

„Tady,“ ukazovaly děti. I ty, které nechtěly, aby ho viděla, aby jim ho nevzala nebo nerozbila, i ty na něj ukazovaly, protože měly radost, že vidí víc než paní učitelka. Pro paní učitelku však stále ukazovaly jenom na rozházené dřevěné kostky. Pro paní učitelku. Ale děti, i ty, co se přišly podívat až teď, s paní učitelkou nebo i po ní, děti viděly něco úplně jiného – a mnohem lepšího, než hromádku kostek, jakou viděla paní učitelka.

„Ten je krásnej. Čí to je? Kde jste ho vzali? Jak se jmenuje?“ vyzvídaly nadšeně ty nově příchozí. Paní učitelka je slyšela, jenže to měla za obyčejnou dětskou hru; myslela, že si vymýšlejí, že si klauna všichni jen tak představují, jako to děti dovedou, tak je nebrala vážně. Jako to umí dospělí.

„Hlavně to nezapomeňte tady nejdřív uklidit, ať se to tady neválí,“ nakázala dětem. A to se klauna dotklo.

„Tak hele, učitelko, já nejsem žádný to,“ protestoval. „A nevím, proč mě mají uklízet, když si se mnou teď hrají. Já myslím, že byste je neměla pořád okřikovat. Ať se třeba honí, no a co?! Když si rozbijou nos, aspoň si příště dají lepší pozor. Měla byste si hrát spíš s náma, nechcete?“ vyzval paní učitelku. Jenže paní učitelka ho pořád neviděla, a jestli něco slyšela, tak měla pocit, že jí to samo nějak zvoní v uších, a na zvonění v uších se přece neodpovídá, to vám potvrdí každý dospělý, že se zvonícíma ušima se nedá mluvit, takže paní učitelka klaunovi neodpověděla a klaun se mrzutě ušklíbl: „A dovedu se uklidit sám!“ dodal ještě, a zůstal zticha.

Děti čekaly, co přijde. Jestli se paní učitelka na klauna rozzlobí, jestli ho vyhodí ven, nebo jestli se s ním bude hádat. Jenže paní učitelka ho neviděla, tak mu nemohla uškodit. Jen si pořád, dlouze děti prohlížela, jako by něco hledala, pak zakroutila hlavou a podrbala se na bradě. Ona totiž věděla, co klaun říkal, ale nemohla to pochopit a nemohla tomu uvěřit, když neviděla žádného, kdo by to mohl říct.

„Tak si ještě chvíli hezky hrajte a uklidíte to až potom, ano?“ zeptala se vlídněji, a když děti přikývly, že ano, pokračovala: „Ale žádné honění a skákání, ať vás nemusím pořád okřikovat!“ zvedla přísně prst. „Abysme to tady měli hezky pěkný a žádný zbytečný úrazy,“ dodala opět mírněji, s úsměvem, a vrátila se ke svému stolku.

A děti?

Radovaly se z nového kamaráda. Divily se, že chodí, když je z obyčejných dřevěných kostiček na hraní, smály se, že s nimi dokonce i mluví, předháněly se, kdo mu bude blíž, ale Janičku, která měla ráda ve všem pořádek, pak napadlo, že vlastně pořád nevědí, jak se jmenuje.

„Jak se jmenuješ?“ obrátila se Lenička Žabková na klauna. Protože kdo jiný by měl vědět, jak se jmenuje, než on sám.

K jejich překvapení však i klaun musel přemýšlet. Vážně, ani on to nevěděl, neboť mu zatím nikdo žádné jméno nedal. Ale nějaké bych rozhodně měl mít, abych poznal, když na mě budou volat, myslel si. Jenže jaké?

„Já nevím,“ rozložil nerozhodně svýma krátkýma kostičkovýma rukama.

„Kostička!“ zvolal Kubík.

„To je dobrý jméno,“ ozval se Davídek.

„Líbí se ti?“ zeptala se klauna Janička.

„To je přímo skvělý!“ přikývl klaun Kostička vesele, protože měl radost, že už není jen obyčejný klaun, ale má od dětí své vlastní jméno.

„Ale kdy teda půjdeme ven?“ zeptal se Marek, neboť se mu zdálo, že si klauna už všichni dosyta naprohlíželi. „Šlo by to?“ zeptal se přímo Kostičky.

Některé děti nevěděly, že pokud s klaunem kamarádí všichni, mohl by to zvládnout a vzít je ven, tak ty teď vrtěly hlavičkami, že na procházku se chodí až po obědě. A že: „To těžko,“ vrtěl hlavou Kája, a že: „To asi nepůjde,“ smutnila Klárka, a že: „To se nesmí,“ připomněla Janička, a že: „To je škoda,“ krčil rameny Jiřík.

„Není,“ ozval se klaun Kostička. „Když je nás teď hodně kamarádů, tak já to zkusím zařídit, aby vás paní učitelka viděla, i když tady nebudete, aby se jí zdálo, že jste všichni tady, i když budeme spolu venku.“

A paní učitelka?

Té krátce nato vrtalo hlavou, proč se jí pořád vrací praštěná myšlenka, že by mohla být kamarádkou malého kostkovaného klauna; proč se jí zdá, že ho někdy viděla a slyšela, když cosi takového, jako živý kostičkový klaun přece vůbec nemůže existovat.

Musím to oznámit paní ředitelce, abychom se podívaly, jestli tedy není, abychom se s tím podivným stvořením mohly nějak vypořádat, rozebrat ho nebo někam zavřít, kdybychom ho objevily, říkala si. A divila se, že přemýšlí o takových nesmyslech, a byla moc ráda, že jsou dnes děti tak hodné a vůbec nezlobí.

Jenže děti – už tam nebyly.

III. O tom, jak věděl, že zmrzlina je dobrá, i když sám neochutnal.

„Tak jsme venku,“ oznámil klaun dětem, překvapeným, jak to bylo snadné a rychlé; před chvílí ještě stály ve třídě a teď jsou náhle tady, venku, na ulici před školkou.

„A co budeme dělat?“ ptala se nejistě Klárka.

„Půjdeme na zmrzlinu,“ napadlo Pavlínku.

„Do lesa!“ vykřikl Kubík.

„Co třeba na hřiště,“ ozvala se Lenička Žabková nesměle.

„Na hřišti je nuda,“ ušklíbla se Eliška.

„Pojďte radši zpátky, ať se paní učitelka nezlobí,“ špitl Kája, nejmenší a nejmladší ze všech.

„Já se bojím,“ zanaříkal Davídek. „Aby se něco nestalo.“

„Tak běž zpátky,“ obrátila se na něj Lenička Fojtíková posměšně.

„Nejdu,“ oklepal se Davídek, že už se jako nebojí.

„Jdeme na to hřiště,“ přemlouvala ostatní Lenička Žabková.

„Půjdeme zpátky spolu?“ přitočil se malý Kája k Davídkovi. Jenže Davídek už se nechtěl bát a jen zavrtěl hlavou, že ne, že chce jít taky ven.

„Tak kam půjdeme, pane klaune?“ obrátil se Adámek na klauna Kostičku.

Ale Janička se začala smát, že to přece není žádnej pán.

„Že nejseš pán,“ obrátila se na klauna, který musel přikývnout, že není pán. „Pánové přece nenosí takový barevný oblečení,“ vysvětlovala Adámkovi, a vlastně i ostatním, že na to mohli přijít sami.

„Nojo, ani nemá fousy,“ kýval hlavou Kubík.

„Tak seš holka?“ chtěl Jiřík vědět, jak to tedy s klaunem je. Nato musel klaun opět zavrtět hlavou, že není ani holka.

„Hračka taky nejseš, já vím,“ připomněla Pavlínka.

„To je jedno,“ řekl Adámek. „Tak kam půjdeme, Kostičko?“ zopakoval svou otázku jinak.

Klárce to však nebylo jedno.

„Tak co seš?“ prohlížela si klauna nedůvěřivě. „Kam chodíš na záchod?“

„Já nechodím na záchod,“ zavrtěl klaun hlavou. „Ale jestli chceš, tak budu chodit s tebou, protože já bych chtěl, abysme byli kamarádi,“ usmál se na ni klaun.

„Nenene, to nemusíš,“ zvedla hned Klárka odmítavě ruce, a děti se smály, a smál se i klaun Kostička.

„A půjdeme tam, kam budete chtít,“ obrátil se na Adámka. Jenže každý chtěl jen ten svůj návrh: do lesa, na zmrzlinu, na koupaliště, někam na hrad, domů a tak dál.

„Musíte se dohodnout,“ řekl Kostička.

„To nejde, s nima,“ zlobila se Lenička Fojtíková.

„Tak půjdeme zpátky?“ zeptal se klaun.

„To ne!“ ozvaly děti. Ale ne všechny; malý Kája zašeptal, že on by možná raději šel zpátky. Jenže tak tiše, že to ani nebylo slyšet.

Děti se na sebe podívaly – a znovu spustily: „Já chci! Já nechci! Tam je nuda! Tam já nejdu! Já jdu jedině tam!“ překřikovaly se, jenže klaun Kostička pokrčil svými maličkými ramínky: „Tak musíme jít zpátky,“ řekl. a obrátil se ke dveřím do školkové chodby. A děti byly v tu ránu jako vyměněné - všichni byli hned ochotní ustoupit.

„Kdo má chuť na zmrzku?“ zeptal se opatrně Davídek, protože on zmrzlinu miloval – a přál si, aby na ni dostali aspoň malou chuť všichni.

„Já docela jo,“ mávla jako první rukou Eliška, která předtím chtěla jít do solné jeskyně, a po ní se přidali i ostatní; někdo souhlasil rád, jiný ne tak úplně, ale všichni byli pro.

„Můžeme teda na zmrzku, Kostičko?“ zeptala se raději Klárka.

„Musíme, když máte chuť,“ přikývl klaun. A hned by byli vyrazili, kdyby si Jiřík nevzpomněl, že jim chybí peníze. A to byl problém.

Ohlédli se po klaunovi, co on na to.

A klaun Kostička?

„To je dobrý, to se vyřeší,“ řekl a zasmál se tak nahlas, až se mu všechny kostičky začaly naklánět, takže se zvonivě smál a při tom ještě klapal kostičkami. „Tady je nepotřebujeme,“ zamrkal svýma velkýma očima, namalovanýma na malém kulatém polštářku. „A tam se pak uvidí,“ zarachotil kostičkami, a vyrazil.

„Jenomže co když ne?“ pochyboval Davídek. Ale šel také, protože šli všichni ostatní.

Bylo jich dvanáct. Všech dvanáct dětí, co se dnes ve školce sešlo, teď v hloučku s klaunem Kostičku uprostřed šlapalo chodníkem podél plotu u školního hřiště a společně se smáli se a těšili se na zmrzlinu. Ve školce nezůstal nikdo. Jen paní učitelka, která právě stála před skříňkou a prudce otevírala a zase zavírala dveře, jestli se tam něco neschovává, a dělala, jako že se nedívá, a pak strčila hlavu až dovnitř, aby to mohla řádně zkontrolovat, protože kdyby něco podezřelého objevila, běžela by to ohlásit paní ředitelce a společně by to musely zničit, protože ve školce mohou být jen děti, paní učitelky a hračky – ale nic jiného! A děti tu jsou a krásně si hrají, ona je tu taky – a nedopustí, aby se tam roztahovalo ještě cosi dalšího, cizího a nevhodného, zavřela skříňku, ještě jednou ji prudce otevřela, ale pořád nic, jen hračky, tak se vrátila ke svému stolku.

Že viděla děti, i když tam nejsou? To je nesmysl, pochyboval by možná někdo. A klidně ten samý člověk, který v noci vídal strašidlo tam, kde byl jen uschlý strom, nebo svoji tašku na místě, kde měla být – ale nebyla tam. „Já ji tam viděl!“ přísahal by ten někdo a hádal by se, i když taška ležela jinde; on ji tam předtím jasně viděl. Na pouštích se tomu říká fata morgana, přelud, iluze, kdy lidé vidí celá města nebo zelené oázy s vodou a stromy tam, kde je jen vyprahlý žlutý písek. Jejich oči ale vidí něco jiného, jako teď oči paní učitelky viděly děti, i v jejích uších zněly dětské hlásky, přestože třída byla prázdná.

Nevěříte?

Nemusíte věřit, ale bylo to tak. Protože kdyby je tam neviděla a neslyšela, tak by je hned utíkala hledat, to je přece jasné!

„Jó, to já nemůžu, to není moje, já to jenom prodávám,“ kroutil hlavou prodavač zmrzliny, když se ho děti zeptaly, jestli jim dá zmrzlinu. Zadarmo. Prý nedá. A měli vanilkovou, borůvkovou a míchanou. „Já si dám borůvkovou!“ těšil se Davídek, protože ten zmrzlinu miloval a objednal by si klidně i bramborovou, kdyby jinou neměli. Jenže teď to vypadalo, že nebude žádná. Pokud..?

Všichni se obrátili na klauna Kostičku, jestli pomůže.

„Prosím,“ ozvala se pod okénkem Eliška, kterou jinak nebylo moc slyšet, ale na zmrzlinu už také dostala chuť, tak promluvila.

„Kam bych přišel, kdybych rozdával zmrzlinu zadarmo?! To nejde,“ mračil se z okénka prodavač. Ale to už klaun Kostička stál vedle Elišky.

„Pane zmrzlináři, nebuďte lemrouch,“ začal, a kostičky se mu opět začaly jaksi protáčet a naklánět, takže při mluvení i maličko chrastily. „Vás těch pár zmrzlin nezničí, že ne, ale nám, teda tady dětem, by udělaly fakt ohromnou radost. A vám taky, protože vy tady děláte zmrzlinu úplně ze všech nejlepší a děti budou všude vyprávět, jak byla skvělá, aby sem všichni přišli ochutnat. A ještě ke všemu uděláte dobrej skutek a prožijete celej den s tou nejlepší náladou, budete se na lidi krásně usmívat a oni se budou smát na vás a budou vás mít rádi...“

„Hele, a jak to, že jste tady samy?“ skočil zmrzlinář Kostičkovi do řeči. Ale neptal se klauna, ptal se dětí, neboť ani on ho neviděl. On dokonce, a to je zvláštní ještě víc, neviděl ani hromádku rozházených kostiček. Tenhle pán totiž neměl děti a sám býval malý už tak strašně dávno, že dětskému světu nerozuměl, nezajímal se o něj – a nevnímal ho. Dětské kostky podle něj prostě neměly u zmrzlinářského okénka co pohledávat, tak je neviděl. I když tam byly. Ani klaunův hlas neslyšel. Nic. Ale cítil ho. Podobně, jako paní učitelka, jen maličko jinak. Asi, jako když slyšíte zpívat ptáčky; nerozumíte jim, ale je vám hezky. Zmrzlinář slyšel spoustu hlasů, jak děti u okénka brebentily, a kdesi mezi nimi se vznášela i slova klauna Kostičky, která neslyšel, nebo jim nerozuměl, ale to, co klaun Kostička říkal, to se mu do hlavy doneslo; cítil to. Asi jako, když něco provedete a rodiče se na vás zlobí; nemusíte je ani poslouchat, stejně víte všechno; nebo když z vás mají radost, to také cítíte i beze slov. I pan zmrzlinář to cítil. Hleděl sice na děti podezíravě, když se ptal, co tam dělají tak samy, ale už se při tom nemračil.

Děti se polekaly. Co teď, když se ptá, co tam dělají samy? Co, když zavolá do školky, aby si pro ně přišli? Nebo na Policii?!

„My jsme měli chuť na zmrzlinu, víte,“ promluvil konečně Davídek.

„No jasně,“ přikývl prodavač, který nejen, že se už nemračil, ale pojednou na děti koukal hezky. „A přišli jste sem, protože ta moje je nejlepší, co?“ smál se, a děti samozřejmě přikývly, že to je pravda, a panu zmrzlináři pojednou oči lišácky svítily a dokonce na děti i zamrkal: „Tak víte, co? Tak já vám teda jednu malou zmrzlinu dám. Každýmu! Jestli ji budete všude chválit, jak byla dobrá. Domluveno?“

I teď děti souhlasily a hrnuly se k okénku s ledovou dobrotou.

„Nebo víte co?!“ zarazil se zmrzlinář, když točil první zmrzlinu a hlídal, jestli není moc velká. „Já vám dám pořádnou zmrzlinu, ať si pořádně pochutnáte, co?“ řekl, a natočil plný kornoutek; tak plný, že v něm byla zmrzlina možná ještě větší než velká, a strčil ji do první natažené ruky, která patřila Davídkovi, a hned nato podával další kornoutek kypící hromadou zmrzlého pochutnání, potom další a ještě novou a tak dál, až tam s jazykem ve zmrzlině stály všechny děti, ruce i tváře ulepené, jak nestíhaly tu obří zmrzlinu pojídat.

Pan zmrzlinář si je spokojeně prohlížel, a tu vidí, že zatímco ostatní děti mají ještě nejméně půlku, Davídek už nemá ze zmrzliny ani kornoutek, jelikož Davídek byl skutečně přeborník v pojídání zmrzliny, a když to pan zmrzlinář poznal, rozhodl se dát mu ještě jednu, poslední, aby nemusel koukat na ostatní, a když mu ji dával, úplně zářil štěstím a říkal dětem, že je moc rád viděl a že mu udělaly radost, když si přišli pro nejlepší zmrzlinu sem, k němu, protože on si dává záležet, aby ji dělal opravdu vynikající, lahodnou a neskutečně dobrou, a když teď mohl vidět tolik mlsných jazýčků, jak si na ní pochutnávají a jak se při tom olizují, bude si to pamatovat ještě zítra, nebo možná i za týden nebo za měsíc, a kdykoli si na to vzpomene, tak bude mít skvělou náladu.

„Děkuju,“ řekl Davídek, když dostal tu poslední zmrzlinu navíc.

„Já taky děkuju,“ smál se pan zmrzlinář. „Ale nebude se paní učitelka zlobit, že jste se tak umatlali? Kde vlastně je?“ vzpomněl si najednou a vystrčil hlavu z okénka, aby se po ní rozhlédl.

„Tak děkujeme, a my už musíme,“ loučily se děti spěšně a pospíchaly pryč, aby panu zmrzlináři tu dobrou náladu ještě nakonec nezkazily.

Na cestě se pak Eliška naklonila k Jiříkovi a něco mu pošeptala. A Jiřík se překvapeně zastavil a nahlas řekl: „No jó vlastně!“

„Co je?“ zajímalo Klárku, neboť Jiřík se jí líbil a chtěla vědět, co mu Eliška tak zajímavého šeptala.

„Kostička neměl vůbec žádnou zmrzku,“ pošeptala to Eliška i jí.

„Aha,“ ušklíbla se Klárka, která čekala něco mnohem zajímavějšího. Slyšela to však i Pavlínka a té hned došlo, že klaun Kostička měl dostat tu největší zmrzlinu.

„No jó!“ vykřikla stejně, jako před chvílí Jiřík. „Vem si, na,“ podávala Kostičkovi svůj kornoutek, a ostatní se hned přidávali a nabízeli Kostičkovi každý ten svůj malý zbytek zmrzliny, co ještě měli.

„Je dobrá?“ zeptal se klaun.

„Moc,“ přikývly děti.

„Tak já trošku ochutnám,“ řekl, a nechal si od Pavlínky zmrzlinou umazat pusu, co ji měl namalovanou na polštářku. Jen maličko, ale i ta troška rozměklé zmrzliny mu pak stékala v tenkém proužku dolů, na kostičkové tělo, ovšem to mu vůbec nevadilo, on se jen usmíval: „Vážně je dobrá, opravdu móc dobrá,“ říkal, a děti nevěděly, jestli mu to mohou věřit, nebo jestli to říká jen tak, aby jim udělal radost.

„Ty umíš jíst?“ zeptal se Jiřík.

„Ne,“ zavrtěl klaun Kostička hlavou.

„Tak jak víš, že ti to chutná?“ vyhrkl Adámek.

„To je přece jednoduchý,“ usmál se klaun. „Poznám to na vás. Ale taky vidím, že je čas jít zpátky do školky,“ dodal.

„Ještě ne, prosím, ještě někam půjdeme,“ žadonily děti, ale klaun Kostička byl teď neoblomný.

„Nene, já vidím, že se potřebujete umýt, a protože na vás umyvadla a ručníky čekají ve školce, nenecháme je čekat a dáme si závod, kdo bude u umyvadla první,“ rozhodl rozhodně, a děti ani netušily, proč jsou tak poslušné, hned utíkaly do školky, ne jako o závod, ale skutečně závodem, protože si to tak přál klaun Kostička.

Kdo vyhrál? U umyvadel byl první Adámek, to ano, jenže dřív než on byli umytí snad všichni ostatní. A když začali řádit u umyvadel, všimla si jich i paní učitelka, které se předtím zdálo, že má ve třídě jen ty nejhodnější a nejvzornější děti, protože si jich vůbec nemusela všímat. Jenže už vrátily a ona je slyšela v koupeně dělat podezřelý hluk, tak se šla za nimi podívat – a byla nakonec ráda, že už nemyslí na toho nesmyslného klauna, co jí pořád vrtal hlavou, a řekla jim, že po obědě že půjdou ven, na procházku, aby měly také radost.

A klaun Kostička se zatím spokojeně zavrtal do své krabice na kostky.

IV. O tom, jak létali a Janička chtěla pořád, a ještě.

„Tak, děti, včera jste byly hezky pěkně hodné, tak dneska si to krásně zopakujeme, ano? Co říkáte?“ zatleskala paní učitelka, když se další den všichni žáčci sešli ve třídě – a pomalu začínali být hluční. „Takže si teď budete chvilku hezky pěkně hrát, žádné strání a divočení a tak, moji milí, hezky v klidu, a potom si spolu něco namalujeme. Obrázky. Ano?“ zvedla důrazně obočí a přehlédla děti, pro kontrolu, kdo dnes vypadá, že se nehodlá chovat hezky způsobně, koho bude muset víc hlídat a častěji napomínat. Děti se ovšem hned spořádaně zklidnily a přestaly hlučet, nestrkaly se ani se nehádaly, takže paní učitelka mohla být spokojená. Jenže nebyla. Měla klid a mohla si jít sednout ke své práci, ke stolku, k papírům, to ano, ale nebyla tam spokojená.

Naproti tomu děti byly naprosto spokojené, jakmile se dozvěděly, že to dnes bude jako včera. A protože i klaun Kostička souhlasil, že to bude jako včera, za chvíli s ním děti opět stály před školkou, natěšené, co za překvapení je dnes čeká. Venku a bez paní učitelky, kterou vůbec nenapadlo, že tak krásně hodné byly děti jedině proto, že tam vůbec nebyly. I když je viděla, ony byly venku s klaunem Kostičkou. S tím klaunem Kostičkou, kvůli němuž teď byla paní učitelka nespokojená, neboť ji celou noc nenechal spát – a kdyby se teď před ní objevil, byla by ho snad utloukla smetákem. Za to, jak jí v noci vrtalo hlavou, jestli ten klaun je, když o něm ví, a nebo není, když ho neviděla. A jak to, že ví, co říkal, když ho neslyšela. Byla z toho docela popletená a vůbec se nevyspala. Přitom on za to vůbec nemohl, že se špatně vyspala. Ale naštěstí tam už nebyl.

Stál už s dětmi venku, na cestičce, kde zrovna blonďatá Janička napomínala Adámka, aby nelítal jako poděs. On totiž běhal moc rád; a ještě raději při tom běhání do něčeho kopal; nejraději do fotbalového míče. To pak neviděl a neslyšel a pobíhal sem a tam, a paní učitelka se na něj zlobila a někdy musela zakřičet vážně nahlas, aby ji vůbec uslyšel a nechal toho.

Teď ho místo paní učitelky napomínala Janička. Adámek ji ale neposlouchal a pelášil k otevřené brance, kde se obrátil a běžel zpátky. Neposlouchal, ovšem slyšel, co mu Janička říkala. „Já nelítám,“ volal.

„Lítáš jako poděs! Že lítá!?“ obrátila se Janička na klauna Kostičku. „A to se nemá, to je nebezpečný, to říkala paní učitelka, ale on ji neposlouchá a mohlo by se mu třeba něco stát,“ žalovala.

Klaun mlčel a jen se otáčel a sledoval Adámka i ostatní děti, i kostičky v jeho těle se různě hýbaly a natáčely, ale neřekl zatím ani slovo, zatímco Adámek sice slyšel, ale neposlouchal a běžel se honem ještě sklouznout na klouzačce, než odejdou.

„Slyšíš?! Nelítej! Nebo si zlomíš nohu!“ pištěla Janička, která měla ráda ve všem pořádek a nesnášela, když si někdo dělá, co chce, a nedělá, co chce ona.

„Nezlomím,“ volal Adámek z klouzačky, kam za ním přiběhl i Jiřík, také se rychle sklouznout. A to Janičku rozzlobilo ještě víc.

„Zlomí! Že to je nebezpečný, když nedává pozor!?“ znovu se dožadovala od klauna Kostičky, aby ji podpořil.

„Já dávám pozor,“ bránil se Adámek, který už byl zase zpátky.

„To není vůbec nebezpečný,“ dodal Jiřík, když se také vrátil.

„Nedává,“ trvala Janička na svém. „Paní učitelka se na něj musí zlobit, ať nelítá, ale on stejně lítá,“ žalovala. A čekala, že se klaun Kostička bude na Adámka zlobit a vynadá mu. Jenže klaun Kostička hleděl dlouho kamsi na oblohu, než se pak oklepal, až v něm kostičky zarachotily, a zasněně řekl, že by chtěl taky umět lítat. „Ale neumím to,“ pohlédl na Janičku smutně.

A tahle Janička, přestože měla ráda ve všem pořádek a byla schopná proto i nadávat a křičet, byla také hodná a nesnášela, aby byl někdo smutný.

„To nevadí,“ utěšovala klauna Kostičku. „Lítání je fakt hrozně nebezpečný.“

„Ale krásný,“ řekl klaun.

„Jo!“ ozval se Adámek.

„Tak víte, co?“ napadlo klauna Kostičku. „Zkusíme to.“

„Co myslíš, naučí nás lítat?“ ptala se Klárka Kubíka když stoupali zahradou dozadu, k brance v plotě, která sice nebyla zamčená, ale všichni věděli, že se nesmí otevírat.

„Nenaučí. Vždyť to ani sám neumí,“ bylo Kubíkovi hned jasné.

Nojo, uvědomila si Klárka. Ale co když..? znovu pochybovala.

„Já stejně lítat nebudu, to se nemá a já bych se bála,“ hlásila dopředu Janička, a když pak došli k brance, která se nesměla otevírat, a klaun Kostička ji přesto klidně otevřel a prošel ze zahrádky ven, na kopec, co se za školkou zvedal, Janička znejistěla. „To se nesmí,“ zašeptala. Ovšem jen potichu; tak tichounce, aby to nikdo neslyšel. A když zbyla za plotem sama jediná a všichni stoupali vzhůru kopcem, proklouzla brankou za nimi. a sama sobě přitom šeptala: „To nevadí, stejně už byla otevřená, tak to se může.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Řekni mi pohádku

Copyright

I. Kde se Pavlínce seskládá nový kamarád, který se nakonec posadí.

II. O tom, jak ho paní učitelka neviděla a jaké dostal jméno.

III. O tom, jak věděl, že zmrzlina je dobrá, i když sám neochutnal.

IV. O tom, jak létali a Janička chtěla pořád, a ještě.

V. O tom, jak přišel o jednu kostičku, a jak ho paní učitelka uviděla.

VI. O tom, jak paní učitelka myslela, že se jí to zdálo.

VII. O nebezpečném beranovi, ale také něco málo o chechtavém slonovi.

VIII. O tom, jak se obrázky smály.

IX. O paní ředitelce a jak zůstali spolu, jen sami dva.

X. O tom, jak hráli ve třídě fotbal a jak paní ředitelka dala gól.