JOTA / 2020

© Petr Voldán, 2020

Ilustrace © Luka Brase, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-788-6

Mé ženě Nadě, bez které by neměly smysl návraty z cest.

Našim dětem – Lucii, Honzovi a Alešovi, kterým jsme

se snažili ukázat cestu k jejich vlastním cílům.

Rodičům, Vlastě a Břeťovi, bez kterých bych já,

(ani moji sourozenci Naďa a Pavel),

nikdy nevnímal svět ušima, očima ani srdcem…

.

Koho jsem potkal, co jsem viděl, leccos zkusil a něco zažil…

Cest to bylo spousta, kilometrů neuvěřitelně, odjezdů a návratů nepočítaně, setkání nepřeberně a zážitků, zážitků k nevíře, postřehy popsaných bloků a zápisníků slušná hromádka.

Autem průsmyky Hindúkuše, Moskvou s Marfušou i do Londýna ke královně, pěšky podél kolejí s raketou na Bajkonuru, ale také s koněm a lodí na provaze, lanovkou za Buddhou či Dalím, vlakem jako topič, ale i za kočkami z Ermitáže, metrem na kafe v New Yorku nebo do lesa v Helsinkách, po fošně z ledoborce na ledoborec, vojenským člunem za Bushem a Gorbačovem…

„Tak kde jsi zase rajzoval, ty Hanzelko,“ odstřihla moje babička po jednom z mých návratů z cest bez mrknutí, ale zároveň určitě bez postranního úmyslu, Jiřího Hanzelku od jeho nerozlučného parťáka Miroslava Zikmunda. Bylo to místo přivítání, když jsem se po delší době objevil za brankou jejího venkovského domku, které leží v sousedství Babiččina údolí. A zároveň zúžila život celé mé rodiny v pohybu – který už ve svém věku jen obtížně registrovala – pouze na moji osobu.

Svérázná narážka na neustálý pohyb všemi možnými dopravními prostředky po světě to tedy byla. Ale tehdy, před pár desítkami let, jsem to bral skoro jako pochvalu, byť to babička tak rozhodně nemyslela. Dost mi to přirovnání k polovičce slavné legendární cestovatelské dvojice zalichotilo. Tím spíš od ženy, která byla snad jen jednou v Praze a vícekrát se „do tý dálky“ od České Skalice nevypravila. A to navíc babička nemohla tušit, že se s Miroslavem Zikmundem, kterého mimoděk a určitě nechtěně „zazdila“, budu mít tu čest osobně setkat. Do té nadšením i pokorným obdivem plné chvíle jsem ale měl ještě před sebou sbírání nejen cestovatelských postřehů z mnoha dalších cest.

CESTY ZA ZVUKEM

Ukážu to zvukem

Hloupost hned na začátku. Když chci něco ukázat, tak by to měli ti ostatní vidět. Ale vlastně, proč ne? Jenomže to někdy není jen tak. Jsem přece z rádia, opakoval jsem si dlouhých šestadvacet let, co mi byl mikrofon skoro častějším společníkem než moji nejbližší z rodiny. A musím přiznat, že jistá posedlost zvukem mě pronásleduje dodnes. Stejně jako přesvědčení, že zvuk bez obrazu mnohem aktivněji provokuje fantazii…

Atomový přípitek

Tak si s tím tedy poraď – dávám sám sobě úkol, když stojím jen s mikrofonem a záznamníkem v ruce na bezútěšné ploše jaderné střelnice v Semipalatinsku. Vojenský prostor velikosti středního Slovenska. Pustá step na území dnešního Kazachstánu, která za pár minut doslova poskočí. Píše se rok 1989 a planetou Země tu pohne poslední zkušební podzemní jaderný výbuch, výsledek dohod mezi Moskvou a Washingtonem.

Jenomže slovy to popisovat mohu, jak chci barvitě, líčit plasticky pár stanů okolo a hloučky novinářů mezi uniformami, ale budou to jen slova, slova a zase slova. Sice se poté, co dorazí podzemní vlna, asi trochu zhoupneme v kolenou – alespoň se nám to tak nakonec i zdálo, ale na vlně rozhlasové se budou vznášet zase jen slova. Nakonec přichází spása. Zkoumavým pohledem zabloudím na stolek se sklenkami vody. Jo! Při zprávách o mírnějším zemětřesení jsem přece už slyšel, že škody nebyly velké a obyvatele domů na otřesy upozornil vlastně jen cinkot skleniček v kuchyni. Bleskově stojí dvě skleničky kousek od sebe na židli. Zatím, co kolegové s bloky a fotoaparáty v ruce na mě nechápavě koukají, s čím si v tak vážné chvíli hraju, řeším v duchu, jestli bude centimetr mezi skleničkami tou správnou mezerou. Dokáže ji nakonec proměnit v názorný zvuk pořádná šlupka někde v podzemí pár kilometrů od nás?

Přirovnávat následující zacinkání k symbolickému ťuknutí na zdraví by bylo krutě nevhodné vůči všem místním. Na jejich zdraví se roky jaderných závodů mezi Sověty a Američany nemilosrdně podepsaly, pokud jim život nevzaly úplně…

Jakou sílu, byť podzemím tlumenou, ale jaderné nálože mají, jsem nakonec zvukem posluchačům ukázal. A že to bylo s pomocí skla, mě s odstupem času skoro potěšilo. Protože se sklem mám spojenou spoustu neobyčejných zážitků a setkání. Ale nebudu odbočovat, i když sklo zdaleka neodkazuje jen na zvuk.

Holínková reportáž

Jako lovec zvuku, pro kterého je zbraní cedník neboli mikrofon, jsem se vypravil před lety i na ryby. Což opět může znít jako vtip nebo pokus o něj v duchu nejednou prezentované touhy některého z rozhlasáků být alespoň na čas ředitelem rozhlasového baletu. Nápad vyrazit s mikrofonem za rybami je tomuto snu na první pohled hodně podobný. Nešlo ale o rozhovor s kapry nebo štikami, cílem byla reportáž o výlovu našeho největšího rybníka. Příznačné ovšem je, že zásadním zvukem v reportáži nakonec nebylo ani plácání se kaprů, štik a dalších obyvatel Rožmberku v nevodu, coby speciální síti. Ani bezmocné pleskání ploutví na skluzavkách do kádí pod hrází. Paradoxně jsme představu posluchačů o dramatických momentech při výlovu s rozhlasovým technikem Jirkou Hrubcem „vyrobili“ sami. Zcela prozaicky, představte si, holínkami!

Měl jsem utkvělou představu, že natáčet výlov jen na hrázi mezi davem diváků s pivními kelímky a umaštěnými prsty od smažených ryb nebo klobás není to pravé rozhlasově zvukové. Jenomže tehdy mladicky opovržlivá vize nás nakonec vehnala do bahenní pasti. A ve spojení s nehraným, naopak autenticky dramatickým hlasem, pak naše zapadání stále hlouběji do bahna Krčínova veledíla dokreslovalo nefalšované mlaskání blátivého sevření dvou neohrožených lovců zvuku i ryb.

Nad poeticky lesklou hladinou Rožmberka, které v odlescích úspěšně konkurovaly i zrádné mokré plochy bahna, se pak nesl smích překrývající hlasité úvahy statných jihočeských rybářů. „Už pro ně vyrazíme, nebo je necháme dál plácat v tom bahně?“ A ozvěnou z druhého konce letěla odpověď – „Jen vydržte, uvidíme, co nabídnou.“ Naše záchrana před potupným válením se v blátě a hrozícím utopení rozhlasového magnetofonu, vyzdvihovaného zkušeným technikem Jirkou Hrubcem už skoro do výše hlavy, násobila každou minutu množství rumu, coby výkupného pro vysvoboditele. Magnetofon přitom stále nahrával. S nadšeným lovcem zvuku byl naštěstí v blátivé bryndě skutečný Mistr zvuku.

Ale společně jsme rybáře při tradičním výlovu vlastně ulovili i my. Pochopil jsem to rychle. Na konci náročného dne nás čekalo pozvání na panáka z láhve s plachetnicí. To obyčejné chlapské kývnutí hlavou, za kterým znělo zcela jasně srozumitelné pojďte dál, to bylo nad všechna slova uznání. (Reportáž, kterou mám moc rád, se povedla, získala i nějakou rozhlasovou cenu).

Rybník kontra oceán (navíc ledový)

Asi není moc překvapivé, že jsem si po mnoha letech vybavil to charakteristické pomlaskávání bahna v dočista jiném spojení. Nevím, jak pro vás, ale pro mě už jen vyslovení názvu speciálního plavidla, jakým ledoborec bezpochyby je, vyvolává představu dálek, dobrodružství, nekonečných bílých plání s malými tečkami plavidel při pohledu z ptačí perspektivy. Ledoborec, to mi voní výpravami, to je borec pro polárníky, zkušené námořníky, něco jako šlechta mezi loděmi. Tedy kromě těch letadlových nebo křižníků. A s výjimkou ponorek, které se vymykají všemu ostatnímu plovoucímu. Pravda, i mým touhám leccos si vyzkoušet na vlastní kůži.

A jak souvisí bezedně se uzavírající bahno největšího z našich rybníků s nedozírnými – a hlavně v obecných představách – bílými pláněmi Karského moře? Opět je to cesta za zvukem. Jedna z těch vytoužených, snově vzdálených, až neuskutečnitelných. Což není žádné ohrnování nosu nad krajem rybníků, povýšenecké šponování se na špičky novinářských nebo obecně cestovatelských zážitků. Je to jen jiné mravenčení v žaludku, když vyslovíte Rožmberk nebo Severní ledový oceán.

Záměrně jsem napsal „vyslovíte“. Zkuste si to – zvednout teď oči od knížky a nahlas říct „Rožmberk“. A za okamžik „Severní ledový oceán“. Pokud vás oba zvuky – obrazně řečeno – zvedly z křesla a hlava míří k rybníku „jako hrom“, aby vzápětí otočila směr kamsi do mrazivých dálek, jste duše cestovatelská a „zážitková“. Jen to toulavé vnitřní chvění má v obou případech asi rozdílné naladění. Nikoli snad intenzitu. Což může souviset s dosažitelností obou destinací. Ale zpátky na loď. Tedy na ledoborec. A ne ledajaký. Protože je to – Krasin…

Když legenda boří a láme…

Musím předeslat, že vlastně nemám z téhle pozoruhodné cesty, tak ojedinělé a zvláštní, ucelený zážitek, klasický příběh se začátkem a koncem. Dny, nekonečně dlouhé spoustou příběhů, vršících se jeden za druhým, se mi rozpadají jako ledové kry, nalámané plavidlem, které sice patří oficiálně mezi lodě, ale pro mě je od té doby ještě něčím o kousek výš…

Dikson. Hodně nerusky znějící pojmenování města. Přístavu, tečky na mapě i v podobě stejnojmenného ostrova. Chvilku jsem ještě v časech bez internetu hledal, než jsem Dikson našel severně od ústí Jeniseje. Bylo to skoro vzápětí poté, co jsem dostal zprávu, že jsem byl zařazen do skupiny zahraničních zpravodajů, kterým bude umožněno letět do důležitého přístavu Severní mořské cesty. Musím přiznat, že jsem o tuto reportážní cestu hodně usiloval. O samotné město, které dostalo jméno po sponzorovi několika polárních expedic Oscaru Diksonovi, mi ani moc nešlo. Což byla svého času docela i chyba a novinářská nezkušenost. Lákala mě hlavně druhá část projektu reportážní cesty. Za určitých příznivých okolností jsme se mohli dostat na ledoborec. Že jde o Krasin, jsem ještě tehdy netušil.

Proto byl ostrov i město jaksi v pozadí mého zájmu. Vidina plavby na ledoborci, to je magnet. Lehce přezíravý náhled na Dikson mi navíc utvrdila realita přímo na místě, podtržená počasím. Slova jako nehostinný nebo neútulný jsou z našeho běžného slovníku. I když méně frekventovaná. Ale znějí ještě tak nějak normálně. Kdežto když si takzvaně „pod vousy“ zavrčíte skličující, ponurý, hned máte jinou představu. Přinejmenším tušíte, že za skutečností plnou šedi, neurovnaného prostoru s hromadami rezatých, pomačkaných sudů, musí být pro drsný Sever ještě něco charakterističtějšího. Navíc pod vládou fujavice, která nedbá sebelepšího oblečení, kůže ani kostí, protože to všechno ochlazuje jak výkonný mrazák během vteřin.

To už vám úplně běžné, normální nepřipadá. Jen douška – zapomeňte na vynálezy komfortu, jako je funkční prádlo a termo oblečení, o tom jsme si mohli nechat tehdy leda zdát. Navíc – nebyli jsme polárníci, byť jsem si tak, s ohledem na okolní realitu a podmínky, snad chvílemi i připadal…

Až o nějaký čas později jsem si to celé spojil a našel pozoruhodnou souvislost. Konečně jsem si totiž rozšifroval záhadně znějící jméno našeho cíle – podle nás dobrodružné – novinářské výpravy. A zjistil víc o muži, podle kterého se ostrov jmenuje. Dikson je Dikson proto, že jistý švédský magnát Oscar Dikson, krom jiného, podporoval skutečné polárníky dávných časů. Navíc to byl králem titulovaný baron. Svého času jeden z nejbohatších Švédů (navzdory údajnému skotskému původu, což by ale napovídalo spíš něco o skrblickém přístup k financím) byl mecenášem nejedné arktické výpravy. Proč ale zrovna po něm dalo Rusko v roce 1915 jméno ostrovu a pak také celému městu, to dosud netuším. Asi by i to stálo za pátrání…

Jestli jsem přehlížel Dikson, protože pro mě byl tehdy jen přestupní stanicí mezi pevnou zemí ruského severu a palubou ledoborce, pak Krasin, to byla jiná. Vlastně, je to přesné konstatovat něco o pevné zemi? To pod nohama ale přece byl tvrdý sníh. Pevný také, zpevnily ho i poryvy větru, ale chůze po něm je docela jiná, než po kamení. Provází ji takové křupnutí s dozvukem, když podrážka na sníh na druhou dobu došlápne. Kdybych měl sbírat zvuky severu naší planety, pak zrovna odezva kroků po tvrdém sněhu by v kolekci chybět nemohla. Provázela mě nejen cestou k ledoborci, ale i bílými pláněmi na Čukotce, udusanými navíc tisícovkami kopyt sobích stád. A podobně vrzaly boty i kolem polárního kruhu ve Finsku, v uličkách mezi stěnami ledového hotelu. Kdykoli se příroda i u nás občas rozvzpomene, jak má vypadat zima, naskakují mi s každou kročejí zasněženou krajinou v hlavě dvojexpozice obrázků oněch exotických krajů. A jako echo slyším kdesi v nitru lebky stejný, křupavý zvuk. Je to intenzivní, nesmazatelný zápis prožitků.

Podobnou sílu měla moje „natěšenost“ na legendární Krasin, když bylo jasné, že právě na něm si odbudu premiérové setkání s ledoborcem. Dlouhé líčení podrobností proč si odpustím. Vsadím se, že jen telegrafický seznam základních pojmů a jmen vám bude stačit k vyvolání alespoň pocitu syrového dobrodružství a dálek na pozadí kulis sněhových fujavic:

Vzducholoď Italia STOP Severní pól STOP Generál Umberto Nobile STOP Profesor František Běhounek STOP Ztroskotání STOP Plavba na ledové kře STOP Záchranná mise STOP Ledoborec Krasin STOP

Ano, stop i malé telegrafické připomínce z roku 1928. Při vší úctě k účastníkům výpravy, k dramatičnosti události, pro mě se příběh scvrknul na aktéra jediného, navíc nikoli z masa a kostí.

Bez pár centimetrů rovnou stovku metrů dlouhý ledoborec už není v aktivní „službě“. Houpe se na vlnách jako plovoucí muzeum, upoután k nábřeží poručíka Schmidta v Petrohradu. Já ale neslyším poklidné šplouchání vln mezi lodí a nábřežní zdí. Pro mě legenda mezi ledoborci, Krasin, spojený i s profesorem Běhounkem a výpravou generála Nobileho, ve vzpomínkách skřípavě, kovově drsně bortí ledovou plochu. Zlověstně lomozící tření kovu a ledu maže jakoukoli představivost o síle stěny, dělící kajutu od zamrzlé hladiny Karského moře, součásti Severního ledového oceánu. I po letech se bezpečný bok ledoborce smrskává na tloušťku papíru a pocit, že mi žebra počítá ocelová škrabka, je stejně intenzivní, jako první večer na Severní mořské cestě.

Bílá noc, bílá pláň, černá budoucnost?

Tedy večer, snad podle hodinek. Nejdřív je „bílá noc“ nebo chcete-li polární den, v obou případech ale jde o totéž – permanentní světlo bez oddechu tmavé noci – pro vás zajímavou atrakcí. Slunce prostě nezapadne za obzor. Skoro podléháte pocitu radosti z nekončící vlády světla. Ne že bych efekt neznal z Petrohradu. Ale když před světlem není úniku třetí, čtvrtý den, protože v kajutě s hukotem a skřípáním ocelových plátů o ledové kry se vydržet nedá, roste únava a poetiku „bílých nocí“ zahání do pozadí nerudné rozladění. Je lepší přestat se sledováním času a raději zkoumat zákoutí ledoborce. Přece jen s ním člověk neláme ledy ani každý den, ani měsíc nebo rok. Někdo nikdy v životě.

Ledy se mimochodem skutečně lámou. A ty zlověstně se rozléhající kvílivé zvukové kulisy, to je doprovodný jev nájezdů ledoborce na ledový příkrov. Silou tří parních strojů, po rekonstrukci lodi poháněných naftou, nasunoval Krasin svoji příď na led, aby ho pak při lehkém zhoupnutí úctyhodnou vahou jednoduše prolomil. Bortící kry dřou ocelové pláty boků ledoborce od přídě dozadu, kde se ustálí v potrhanou vlečku, kterou už lehce rozhrnou těžkopádné nákladní lodě. Pokud ovšem není postup konvoje Severní mořskou cestou tak pomalý, že se ledový příkrov zase mrazem spojí; to se pak ledoborec musí vrátit a průjezd celému uskupení uvolnit znovu. Což se nám nestalo, protože led měl kolem metru a pluli jsme Karským mořem na prahu léta…

Konec ukázky

Table of Contents

CESTY ZA ZVUKEM