ODEON

Přeložila Alexandra Pflimpflová

NO ET MOI

Copyright © 2007 by Éditions JC Lattès

Translation © Alexandra Pflimpflová, 2011

ISBN 978-80-207-1401-5

Ioně a Arthurovi

Už jsem vám to řekla,

dívala jsem se na moře, schovávala se ve skalách

a pozorovala moře.

J. M. G. Le Clézio: Lullaby

(Překlad Lucie Mensdorff-Pouilly)

1

„Slečno Bertignaková, v seznamu referátů nevidím vaše jméno.“

Pan Marin, zapřený o katedru, si mě zdálky měří, tázavě zvedá obočí. Zapomněla jsem na jeho radar dalekého dosahu. Doufala jsem, že mi to projde, ale je to in flagranti. Upírá se na mě pětadvacet párů očí a čeká co já na to. Mozkovna se zadrhla. Axelle Vernouxová a Léa Germainová se tiše hihňají do dlaní, na zápěstích jim potěšeně cinká aspoň deset náramků. Moct se tak zabořit sto kilometrů pod zem, někam k litosféře, dost by mi to bodlo. Mám hrůzu z referátů, hrůzu, když mám promluvit před třídou, pod nohama se mi rozevřela seizmická trhlina, ale nic se nepohne, nic se nebortí, nejradši bych omdlela, tady v tu ránu, jako by do mě uhodil blesk, a jak jsem malá, padla bych na zem, conversky do véčka, ruce rozpažené, pan Marin by křídou na tabuli napsal: Zde leží Lou Bertignaková, premiantka třídy, asociální a němá.

„Zrovna jsem se chtěla zapsat.“

„Výborně. A jaké téma jste si zvolila?“

„Bezdomovci.“

„To je poněkud povšechné, můžete to upřesnit?“

Lucas se na mě usmívá. Má hrozně velké oči, mohla bych se v nich utopit a zmizet, anebo počkat, až to ticho pohltí Marina a s ním celou třídu, mohla bych popadnout svůj batoh Eastpack a beze slova odkráčet, jak to dokáže Lucas, mohla bych se omluvit a přiznat, že žádnou, ani sebemenší představu nemám, že jsem to plácla jen tak, že o tom popřemýšlím, a pak bych za panem Marinem po vyučování zašla a řekla mu, že nemůžu, že vystoupit před celou třídou je prostě nad moje síly, je mi líto, bude-li třeba, přinesu potvrzení od doktora, patologická nezpůsobilost k referátům všeho druhu, dole s razítkem a tak, byla bych osvobozená. Jenomže Lucas ze mě nespouští oči a mně je jasné, že věří, že z toho vyjdu se ctí, fandí mi, říká si, že holka jako já se přece nemůže zesměšnit před třicítkou spolužáků, svírá ruku v pěst, nechybí moc a mával by s ní nad hlavou jako fotbaloví fanoušci, když povzbuzují hráče, ale najednou dolehne ticho, je tu jak v kostele.

„Mám v úmyslu vylíčit osud jedné mladé bezdomovkyně, její život... vlastně... její příběh. Tedy zkrátka... jak se ocitla na ulici.“

Lavicemi to zašumí, ozve se šepot.

„Znamenitě. To je pěkné téma. Počet žen bez domova každoročně narůstá, obzvláště těch mladých. Z jakých podkladů hodláte čerpat, slečno Bertignaková?“

Nemám co ztratit. Anebo tolik, že se to nedá spočítat na prstech jedné ruky, dokonce ani deseti, a to už je velké nekonečno.

„Ze... ze svědectví. Udělám interview s jednou mladou bezdomovkyní. Včera jsem byla za ní, souhlasila.“

Ticho ve třídě by se dalo krájet.

Pan Marin si na růžový lísteček poznamená moje jméno, téma mé práce, píši si vás na desátého prosince, budete tak mít dost času sehnat si další informace, připomene pár všeobecných pravidel, ne delší než na hodinu, poukázat na sociálně ekonomické souvislosti, uvést příklady, jeho hlas se vytrácí, Lucasova pěst povolila, mám průsvitná křídla, vznáším se nad lavicemi, zavírám oči, jsem malinkatá, neviditelná částečka prachu, lehounká jako dech. Zadrnčí zvonek. Pan Marin nám dovolí jít ven, sklidím si věci, hodím přes sebe bundu, vtom si mě zavolá.

„Slečno Bertignaková, rád bych vám řekl pár slov.“

Přestávka je v háji. Už jsem měla tu čest, pár slov v jeho osobní číselné soustavě vydá za tisíce. Ostatní otálejí s odchodem, zvědavost jim nedá. Já čekám a koukám do země, mám rozvázanou tkaničku, normálka. Jak je možné, že s IQ 160 si nedokážu zavázat ani jednu podělanou tkaničku?

„Dávejte na sebe při tom vašem interview pozor. Nescházejte se s žádnými nekalými individui, možná byste měla požádat matku nebo otce, aby šli s vámi.“

„Nemusíte se bát. Všechno je zorganizované.“

Matka už roky nevychází z bytu a otec tajně brečí v koupelně. Přesně tak jsem mu měla odpovědět.

Jedním definitivním tahem by mě pan Marin ze seznamu vyškrtnul.

2

Na nádraží Gare d’Austerlitz chodím často, vždycky v úterý nebo v pátek, když mi škola končí dřív. Chodím se tam dívat na odjíždějící vlaky kvůli emocím, pozorovat lidské emoce, to je něco pro mě, proto taky v televizi nikdy nepropásnu žádný fotbalový zápas, zbožňuju, když se po gólu objímají, utíkají a mávají, poplácávají se navzájem, a pak taky Chcete být milionářem?, to člověk musí vidět, ty holky, když odpovědí správně, zaboří tvář do dlaní, zakloní se a ječí a tak, a z očí se jim koulejí slzy. Na nádraží je to něco jiného, emoce se vyčtou z pohledů, posunků, gest, rozcházejí se tu milenci, odjíždějí babičky, dámy v dlouhých kabátech tu zanechávají muže se zvednutými límci, anebo naopak, pozoruju ty lidi, jak odjíždějí, nevím kam, ani proč, ani na jak dlouho, loučí se přes okénko, jen jakoby zamávají anebo se snaží křičet, ale není nic slyšet. Když se poštěstí, člověk je svědkem opravdického loučení, myslím tím, když je jasně poznat, že to je na hodně dlouho anebo že to bude připadat jako věčnost (což vyjde nastejno), takové emoce jsou pak strašně silné, je to, jako by vzduch zhoustl, jako by tu byli jenom oni sami a kolem nikdo. To samé je u přijíždějících vlaků, stoupnu si na začátek nástupiště, pozoruju lidi, jak neklidně čekají, v obličeji napětí, oči pátrají a najednou se jim po tváři rozlije úsměv, zvednou ruku, mávají a jdou si vstříc, objímají se, to mám ze všeho nejradši, tyhle výbuchy emocí.

Zkrátka a dobře, proto jsem byla na nádraží Gare d’Austerlitz. Čekala jsem, až přijede vlak TER v 16.44 hodin ze směru Clermont-Ferrand, to je můj oblíbený, protože jím jezdí nejrůznější lidé, mladí, staří, vyfiknutí, tlustí, hubení, všelijak divně vymódění a tak. Najednou cítím, jak mi někdo klepe na rameno, chvilku mi to nedocházelo, protože jsem byla opravdu zabraná, což znamená, že by mi klidně mohl šlápnout na nohu mamut, a já si toho nevšimnu. Otočila jsem se.

„Nemáš cígo?“

Měla na sobě špinavé khaki kalhoty, starou, na loktech děravou bundu, šálu z Benettonu, stejnou, jakou má máma schovanou na dně skříně na památku, když byla mladá.

„Nemám, promiňte, já nekouřím. Ale mám mentolovou žvejku, jestli chcete.“

Ušklíbla se, ale ruku natáhla, dala jsem jí balíček, strčila si ho do batohu.

„Ahoj, menuju se No. A ty?“

„No?“

„Jo.“

„Já jsem Lou... Lou Bertignaková.“ (Většinou to zapůsobí, protože si lidi myslí, že jsem příbuzná toho zpěváka, možná dokonce jeho dcera, jednou, když jsem byla na základce, jsem je při tom nechala, jenomže pak, když jsem měla říct něco víc, sehnat autogramy a tak, celé se to zašmodrchalo a já musela s pravdou ven.)

Nevypadá, že by to na ni udělalo dojem. Asi to není její oblíbená muzika, řekla jsem si. Zamířila k nějakému chlápkovi, který stál pár kroků od nás a četl noviny. Obrátil oči v sloup a s povzdechem vytáhl ze svého balíčku jednu cigaretu, popadla ji, ani se na něho nepodívala, a vrátila se ke mně.

„Už sem tě párkrát zahlídla. Co tu děláš?“

„Chodím se koukat na lidi.“

„Aha. A tam, kde bydlíš, žádný lidi nejsou?“

„Jsou. Ale to je něco jinýho.“

„Kolik ti je?“

„Třináct.“

„Neměla bys dvě tři eura, od včerejška večer sem nejedla.“

Prohledala jsem kapsu džín, zbylo mi pár drobných, dala jsem jí všechno, ani jsem nekoukla kolik. Ona si to spočetla, než zavřela dlaň.

„Do kerý třídy chodíš?“

„Do prváku.“

„Nejseš na to trochu malá?“

„No... jsem dva roky napřed.“

„Jak je to možný?“

„Přeskočila jsem dva ročníky.“

„To sem pochopila, ale jak se to dělá, Lou, přeskakovat třídy?“

Připadalo mi, že se mnou mluví nějak divně, a říkala jsem si, jestli si ze mě nedělá šoufky, ale tvářila se docela vážně a zároveň dost otráveně.

„Nevím. Naučila jsem se číst už ve školce, takže jsem šla rovnou do druhý, a pak jsem přeskočila šesták. Vlastně jsem se tak nudila, že jsem si namotávala vlasy na prst a pak je celý den vymotávala, až jsem za pár týdnů měla na hlavě díru. Když už jsem měla tři, přešla jsem do jiný třídy.“

Taky bych se jí ráda na něco zeptala, ale netroufla jsem si, pokuřovala tu svou cigaretu, prohlížela si mě od hlavy k patě a zas obráceně, jako by pásla po něčem, co bych jí mohla dát. Nastalo ticho (mezi námi dvěma, protože jinak z amplionu burácel syntetický hlas, až to rvalo uši), takže mi pak připadlo, že bych měla dodat, že teď už je to lepší.

„Co je lepší, s těma vlasama, nebo nudou?“

„No... s obojím.“

Zasmála se. A tak jsem si všimla, že jí chybí jeden zub, na správnou odpověď jsem nepotřebovala ani vteřinku: nemá třenový zub.

Odjakživa, ať jsem byla kdekoliv, jsem si připadala mimo, mimo scénu, mimo téma, jakoby někde vedle, jako bych zvuky a slova, co ostatní nevnímali, slyšela jenom já sama, a naopak jsem byla hluchá ke slovům, která oni evidentně slyšeli, jako bych byla mimo záběr, za nějakou obrovskou neviditelnou skleněnou stěnou.

Jenomže včera jsem tam byla, přímo s ní, a vím jistě, že bychom kolem sebe mohly nakreslit kruh, kruh, do kterého bych patřila i já, kruh, který by obklopoval nás dvě a na pár minut nás chránil před okolním světem.

Nemohla jsem se zdržet, otec na mě čekal, nevěděla jsem jak se s ní rozloučit, jestli ji mám oslovit paní nebo slečno, anebo jestli jí mám říkat No, když už jsem znala její jméno. Vyřešila jsem to prostě tak, že jsem prohodila tak nashle, řekla jsem si, že není z těch, co by si potrpěli na slušné chování a na všechna ta společenská pravidla, věci, co se mají dodržovat a tak. Ohlédla jsem se za ní a zamávala jí, stála tam a dívala se, jak jdu pryč, bylo mi z toho úzko, stačilo totiž vidět ten její pohled, tu prázdnotu v něm, a došlo mi, že nemá, na koho by čekala, žádný domov, žádný počítač a možná že vůbec nemá kam jít.

Večer jsem se při večeři zeptala matky, jak se může stát, že se takové mladé holky ocitnou na ulici. S povzdechem mi odpověděla, že život už je takový: nespravedlivý. Protentokrát jsem se s tím spokojila, i když už dávno vím, že první odpověď je často jen úhybným manévrem.

Znovu jsem měla před očima tu její bledou tvář, oči rozšířené hladem, barvu vlasů, tu její růžovou šálu, představovala jsem si, že pod vrstvou tří bund skrývá nějaké tajemství, tajemství, které ji bodá u srdce jako trn, tajemství, které nikdy nikomu neřekla. Najednou jsem si přála být jí nablízku. Být s ní. Ležela jsem v posteli a litovala, že jsem se jí nezeptala, kolik jí je, trápilo mě to. Vypadala tak mladě.

Zároveň jsem měla dojem, že doopravdy zná život, anebo spíš že o životě ví něco, z čeho jde hrůza.

3

Lucas se posadil do poslední lavice na svoje místo. Já ho z toho svého vidím z profilu, jeho výraz rváče. Jeho rozepnutou košili, až moc široké džíny a nohy naboso v teniskách. Rozvaluje se na židli, ruce křížem, v pozorovatelské pozici, jako někdo, kdo se tu vynořil čistě náhodou, kvůli přehozené výhybce anebo nějakým úředním omylem. Jeho batoh, opřený o nohu stolu, vypadá prázdný. Potajmu ho pozoruju, pamatuju si ho z prvního školního dne.

Nikoho jsem neznala, byla jsem ustrašená. Sedla jsem si dozadu, pan Marin rozdával dotazníky, Lucas se na mě otočil a usmál se. Tentokrát byly formuláře zelené. Každý rok mají jinou barvu, ale kolonky jsou pořád stejné, jméno, příjmení, povolání rodičů a ještě spousta dalších věcí, do kterých nikomu nic není. Lucas neměl propisku, jednu jsem mu půjčila, natáhla jsem se přes prostřední uličku, jak to jenom šlo.

„Vidím, pane Mullere, že začínáte školní rok v nejlepší formě. Nechal jste si pomůcky na pláži?“

Lucas neodpověděl. Mrkl na mě, bála jsem se za něho. Ale pan Marin začal rozdávat rozvrh. Na svém dotazníku jsem došla ke kolonce „sourozenci“, slovy jsem napsala nula.

To, že se dá vyjádřit absence nějaké kvantity číslicí, není samo o sobě tak samozřejmé. Četla jsem to ve své Vědecké encyklopedii. Absence nějakého objektu nebo subjektu se vyjádří nejlépe výrazem „není“ (anebo „už není“). Číslice jsou abstraktní a nula nevystihne ani tu absenci, ani ten žal.

Zvedla jsem hlavu a všimla si, že Lucas na mě zírá, protože jsem levák a při psaní mám přetočené zápěstí, každý vždycky žasne, jak si někdo může při držení propisky takhle komplikovat život. Sledoval mě, jako by si kladl otázku, kam až může taková prkotina zajít. Pan Marin udělal docházku a zahájil první hodinu. V tom soustředěném tichu mě napadlo, že Lucas Muller je přesně ten typ, co se života nebojí. Dál se rozvaloval v lavici a žádné poznámky si nepsal.

Dneska znám ve třídě všechny jménem i příjmením, znám návyky každého, kamarády i rivaly, jak se směje Léa Germainová a jak šušká Axelle, znám Lucasovy dlouhatánské nohy čouhající do uličky, Lucillinu třpytivou aktovku, Corinnin dlouhý cop, Gauthierovy brýle. Na fotce, kterou nám udělali pár dnů po zahájení školního roku, jsem vepředu, tam, kam se usazují ti nejmenší. Nade mnou, úplně nahoře, ční zamračený Lucas. Když připustíme, že dvěma body lze vést jedinou přímku, jednoho dne takovou narýsuju, od něho k sobě anebo od sebe k němu.

Konec ukázky

Table of Contents

Start

1

2

3