Lesley Pearse

Dům na druhé straně ulice

Originální název: The House Across the Street

Vydáno u Penguin Books Ltd, London, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse, 2018

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9838-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9839-6 (mobi)

PROLOG

Bexhill-on-Sea, 1964

Venku na ulici bouchly dveře od auta. Katy popošla k oknu.

Zase ten starý černý humber, který tu viděla už několikrát. Dvě ženy, které z něj vystoupily, už kráčely přes zahradu k domu naproti. Katy je mohla pozorovat, protože právě žehlila v předním pokoji pro hosty. Ze svého pokoje v zadní části domu viděla leda do zahrady. Mladší bratr Rob si ji dobíral, že je zvědavá, protože věčně sleduje lidi na ulici, chce vědět, co jsou zač a kam a odkud jdou. Popírala to, ale popravdě ji dům naproti skutečně fascinoval.

Majitelka domu paní Gloria Reynoldsová provozovala půvabný obchod s dámskými šaty jménem Gloriiny toalety, který sídlil jen o dva vchody vedle advokátní kanceláře, kde Katy pracovala jako sekretářka. Sousedka byla dostatečně zajímavá už jen samotným obchodem a statusem rozvedené ženy, ovšem nejpozoruhodnější se zdály všechny ty neobvyklé návštěvy, které k ní přicházely. Na řidičce toho černého automobilu nic zvláštního nebylo – korpulentní prošedivělá žena středního věku, téměř pokaždé v stejném tvídovém kabátě. Působila jako typická manželka lékaře, vikáře nebo někoho takového.

Katy si představovala, že mluví jako kniha a volný čas tráví péčí o zahradu.

Zato návštěvnice, které přivážela, byly úplně jiné než ona či paní Reynoldsová. Vesměs se zdály mladší, často ustrojené halabala a někdy byly poraněné – například ta dnešní kulhala. Když Katy loni v létě plela předzahrádku, přijela žena s monoklem a opuchlým znetvořeným obličejem.

Těch podivných návštěvnic si všímali i další sousedé z ulice. Někteří měli za to, že Gloria pomáhá propuštěným vězeňkyním, jiní se domnívali, že jde o ženy vážně nemocné, prostitutky, alkoholičky, ženy po potratu. V každém případě se ale vesměs shodovali, že má Gloria zlaté srdce, a ať už se tu ty záhadné osoby berou odkudkoli, nepochybně u ní hledají pomoc.

Ovšem našlo se pár výjimek, k nimž bohužel patřila i Katyina matka.

O Hildě Speedové se vědělo, že má pořádně nabroušený jazyk. Snad nikdy o nikom neřekla nikdy nic dobrého. Kdykoli padla zmínka o Glorii, nesouhlasně semkla rty. „Je to poběhlice,“ prohlašovala o ní. Nevraživě pohlížela na její načervenalý kožich z lišky, vysoké podpatky, úzké sukně i rusé vlasy, které si podle ní určitě barvila, aby zakryla šediny.

Katy se posunula blíž k oknu a přes záclony pozorovala, jak vzala řidička tu mladší ženu za paži a vedla ji ke vchodu. Ráda by jí viděla do tváře, zezadu mohla jen těžko odhadovat její věk. Nicméně jí připadala mladá, měla na sobě úzké kalhoty, koženou bundu a dlouhé tmavé vlasy měla stažené do ohonu.

Její průvodkyně odemkla dveře, což byla další věc, která matce připadala podezřelá: „Copak je normální, aby k sobě domů pouštěla cizí lidi, když tam není?“ Ani dnes tu Gloria být nemohla, o poslední sobotě před Vánoci měla napilno v obchodě. Rob před Katy žertoval, že jejich matka je tak děsivá, že k nim domů by někdo přišel, jedině kdyby měl jistotu, že tam matka není.

Když ty dvě zmizely uvnitř, vrátila se Katy k žehlení a přemítala o těch záhadných návštěvách. Kdykoli zavítala do Gloriina obchodu, ráda s majitelkou poklábosila. Zrovna minulý měsíc si u ní koupila krásné smaragdově zelené šifonové šaty na vánoční ples.

Jenže Gloria se mnohem raději bavila o druhých než o sobě. Přesto Katy zjistila, že má syna a dvě dcery, přičemž jedna bydlí v Hastingsu a má dvě malé děti. Její bratr je někde na severu. Ze všeho nejvíc se toužila zeptat na ty zvláštní návštěvy, ale neodvažovala se. Nemohla přiznat, že Glorii špehuje – navíc by bylo nezdvořilé ptát se na tak osobní věci, když ji vlastně moc nezná.

Podle ní by mohla sousedka klidně vést manželskou poradnu. Bylo tak snadné se jí svěřovat. Katy například vždycky nesnášela své zrzavé vlasy, ale Gloria jí pověděla, že její barva není žádná mrkvově oranžová, nýbrž jahodová blond, a navíc moc pěkná. Před dvěma lety vybrala světle zelené letní šaty a doporučila je dívce zkusit. Ta poslechla a okamžitě se do toalety zamilovala, protože zelená jako by jejím vlasům ubrala na křiklavosti. Ty šaty si koupila a patřily k jejím nejoblíbenějším. Od té doby si pořídila několik dalších svršků ve stejné barvě. Kromě toho jí Gloria dodávala sebedůvěru.

Zrovna nedávno jí radila, ať z Bexhillu odejde. „Vždyť je to nejnudnější město v Anglii, plné starých lidí,“ vzdychla a mávla rukou k výloze – na ulici se to skutečně hemžilo penzisty. „Jeďte do Londýna, pronajměte si byt s dalšími děvčaty a něco si užijte. Na těch sobotních tancovačkách v pavilonu De La Warr potkáte tak leda mechaniky, dělníky a jim podobné. Každý, kdo má trochu rozumu, dnes utíká do Londýna. Tam se věčně něco děje.“

Většina Katyiných bývalých spolužaček už byla vdaná a měla dvě nebo tři děti. Všechny si vzaly místní chlapce, nastěhovaly se do obecních domků a pevně kráčely v šlépějích svých rodičů. Katy měla o životě jiné představy. Spolu s kamarádkou Jilly často mluvily o tom, jak si rozšíří obzory. Možná přišel čas něco s tím udělat.

„Kdepak, žádné ‚možná‘,“ zabručela sama pro sebe.

„V Bexhillu mě nic nedrží.“

Rob přijel z univerzity domů na vánoční prázdniny a zrovna včera prohlásil, že se sem víckrát nevrátí, protože se matka chová otřesně. Jenže kdyby odešla i Katy, zůstane jí táta vydaný na milost. I takhle byl pod pantoflem a jeho žena ho neustále zesměšňovala. Dalo se čekat, že by trávil čím dál víc času v kanceláři nebo v dílně, jen aby se jí vyhnul. Bratr si možná myslí, že je matka protivná, jenže to ještě neviděl, jak příšerně se chová k jejich otci. Před Robem se vždycky krotila.

Vtom Katy zaslechla, jak ji matka volá. Došla ke dveřím.

„Volalas mě, mami?“ křikla ze schodů.

„Snad už jsi s tím žehlením hotová, ne?“

Katy se posunula tak, aby na matku viděla. Všechno na Hildě Speedové působilo nabroušeně – její rysy, jazyk, oči i mysl. Nic jí neuniklo. Celé její tělo jako by bylo samá ostrá hrana. Byla moc hubená, kolena a lokty připomínaly zbraně. Přestože jí nebylo ještě ani padesát, vypadala mnohem starší, usmívala se málokdy, natož aby se smála.

„Ještě poslední povlak,“ odpověděla Katy. „Co je, potřebuješ něco?“

„Ne, jenom mě zajímalo, co tam děláš.“

Dívka podrážděně obrátila oči v sloup. Matka ji kontrolovala v podstatě neustále. Návrat ze školy, vyřizování pochůzek, zkrátka všechno, co se odehrávalo mimo domov, mělo svůj přidělený čas. Pokud se nevrátila do deseti minut od stanoveného limitu, čekal ji velký výslech. Jako by matka nesnesla pomyšlení, že třeba cestou potkala kamarádku nebo sousedku a zastavila se na kus řeči.

„Jenom to povlečení uklidím do skříně a přijdu dolů.“ Katy dožehlila poslední povlak, uložila hromádku čistého prádla na své místo a uchýlila se do svého pokoje. Dolů se jí nechtělo. Posadila se k toaletnímu stolku a zadívala se na sebe do zrcadla.

Jilly prohlašovala, že by měla být za to „bledé a zajímavé“ vzezření ráda a nestěžovat si, že jí dlouho trvá, než se v létě aspoň maličko opálí. Ve svých třiadvaceti letech se už konečně smířila s tím, jak vypadá: s rovnými zlatavě rusými vlasy, pihovatým nosem, smetanovou pletí a zelenýma očima. Aspoň za ty oči byla vysloveně vděčná – byly velké, výrazné a všichni je obdivovali. Řasy a obočí měla naštěstí hnědé na rozdíl od většiny zrzek, které je měly světlé. Byla štíhlá, měla dlouhé nohy. Sice by neškodilo být o trochu vyšší, protože měřila jen sto padesát pět centimetrů, ale nikdo nemůže mít všechno.

Zdálo se jí, že po rodičích toho moc nezdědila, zatímco Rob vypadal jako dokonalá kopie otce ve stejném věku: sto sedmdesát pět centimetrů, urostlý, tmavě hnědé vlasy i oči. I matka měla hnědé oči a prý mívala kaštanové vlasy, než jí zešedly. Jenže zatímco její tvář byla protáhlá, Katy měla srdcovitý tvar obličeje. Hilda měla dlouhý ostrý nos, její dcera malý a zakulacený.

„Hlavně když nebudu protivná po mámě nebo změkčilá po tátovi, zbytek ujde,“ řekla svému odrazu.

„Katy!“ ozvalo se zdola zaječení.

Vzdychla. Do Vánoc zbývalo ještě několik dnů, ale matka už začínala šílet. Není divu, že toho má Rob plné zuby.

1

Leden 1965

„Hoří! Hoří! Vstávej, vstávej!“

Katy probral matčin křik. Vyskočila z postele a popadla župan. Když si nazouvala pantofle, zaslechla otce.

„Proboha, Hildo! Vždyť hoří naproti přes ulici, nám nic nehrozí. Nech děti spát.“

Mluvil vyčerpaně a Katy ho bylo líto. Posledních několik dnů zůstával v práci dlouho do večera, jeho stavební firma procházela auditem.

„Tebe by nenapadlo skočit do vody, ani kdyby ti hořely nohy,“ odsekla Hilda. „Líný osle!“

Na podobné jedovaté poznámky dcera obvykle reagovala jako býk na červený prapor, ale tentokrát ji zajímal především ten požár.

Když procházela kolem bratrova pokoje, objevil se Rob ve dveřích. „Co se proboha děje?“ zlobil se a přidržoval si kalhoty od pyžama, jako by se bál, že mu spadnou.

„Prý hoří, ale máma nejspíš přehání. Jdeme se podívat, ne?“

Když však vešli do ložnice rodičů, ohromilo je, co spatřili. Na protější straně ulice skutečně zuřil požár, venku bylo světlo jako ve dne.

„Proboha!“ zvolala Katy a zůstala na to zírat s otevřenou pusou. Rudé a žluté plameny olizovaly průčelí domu a osvětlovaly celou ulici. Na pozadí noční oblohy vypadal ten výjev děsivě. Žádná nehoda v kuchyni – skutečné peklo.

„To se mi snad zdá,“ vydechla roztřeseně. „Chudák paní Reynoldsová. Snad není uvnitř! Volal už někdo hasiče?“

„Samozřejmě jsem je už zavolal,“ ozval se otec a natáhl si přes spodní díl pyžama kalhoty. „Možná jsem osel, ale vytočit tísňovou linku ještě zvládnu. Teď jdu zjistit, jestli se jí podařilo dostat ven – a pokud ano, pozveme ji i sousedy z obou stran sem k nám.“

Katy překvapilo, jak rezolutně to říká. Podívala se na něj. „To bychom měli, tati. Můžu ti nějak pomoct?“

„Ne, zůstaňte s Robem a s matkou v teple.“ Ohlédl se na svou ženu, která se vrátila do postele, jako by se nedělo nic zvláštního. „Vypadá to, že venku mrzne.“

Měl pravdu, na chodnících dál od té výhně se leskla námraza.

„Prosím, Bože, ať je v pořádku.“ Katy se dělalo zle při představě, co všechno se mohlo stát. Venku sledovalo požár hned několik sousedů, ale ať se rozhlížela, jak chtěla, paní Reynoldsovou mezi nimi neviděla. Otočila se k matce. „Ona venku není, mami! Neviděla jsi ji předtím?“

„Ne, ale když mě to probudilo, už pořádně hořelo. Nejspíš se dávno schovala někde u sousedů.“

Dcera v to upřímně doufala. „V sobotu večer většinou jezdí na návštěvu ke své dceři. Snad tam jela i tentokrát.“

„Odkdy se s ní znáš tak dobře, že víš, co kdy dělá?“ obořila se na ni podrážděně Hilda.

Katy se ohlédla na bratra a obrátila oči v sloup. Jak typické, mnohem víc ji zajímá, odkud se znaly, než sousedčino utrpení.

„Vídám ji, vždyť má obchod jen dva domy od naší kanceláře. Je to zdvořilost, prohodit pár slov,“ opáčila příkře. „A mám ji ráda. Je zajímavá a dobře s ní povídá. Má dvě dcery, jedné je třiadvacet jako mně. V sobotu jezdívá k té starší, která se přestěhovala do Hastingsu.“ Dunění požárního zvonu přehlušilo matčinu odpověď.

Katy se otočila zpátky k oknu. Před hořícím domem se shromažďovalo čím dál více lidí, přijely dva hasičské vozy a policie. Dva policisté okamžitě zahnali přihlížející dál do ulice.

Žár už byl tak silný, že ho Katy cítila i přes zavřené okno. Hasiči začali rozbalovat hadice. Zahlédla otce, právě mluvil s manželi Hardingovými, penzisty ze sousedního domu, který přiléhal k tomu hořícímu. Vypadali vyděšeně, oba v pyžamech, přes která si narychlo přehodili kabáty. Měli jistě strach, že se požár každou chvíli rozšíří i k nim. Otec je nejspíš zval k nim, do tepla.

Rob Katy mlčky stiskl loket. Byl rozčilený, že matka klidně leží v posteli, místo aby šla ven pomáhat.

„Postavím na čaj,“ oznámila Katy. Potřebovala něco dělat. Stát u okna a moct všechno jen bezmocně pozorovat jí připadalo nesnesitelné. „Táta asi přivede návštěvu, možná připravím i nějaké občerstvení. Nechceš něco, mami?“

„Kakao a kousek toho ovocného koláče, co jsem odpoledne upekla.“

Katy jen přikývla a mlčky opustila místnost. Nechápala, jak může matka zachovávat naprostý klid. I kdyby paní Reynoldsovou neměla ráda, přece jí nemůže být jedno, jestli je sousedka naživu, nebo uhořela. A pokud šlo o Hardingovy, bydleli naproti nejmíň patnáct let předtím, než se Katy narodila. Jako malí se u nich oba sourozenci často stavili po škole na návštěvu. Svým způsobem jim suplovali babičku a dědečka. A teď se chudáci choulí venku k sobě a bojí se, že jim dům a všechno, co mají, shoří na popel.

Když napustila vodu do konvice, objevil se v kuchyni Rob. „Někdy lituju, že už mi není pět,“ poznamenal smutně. „To jsem ještě nevěděl, že jiné matky jsou se svou rodinou rády, že dětem zpívají, tancujou s nima nebo je honí po zahradě. Já prostě nechápu, proč nešla s tátou zjistit, jestli někdo nepotřebuje pomoc. Proč je taková? Musí mít srdce z kamene. Narodila se tak, nebo se jí něco stalo?“

„Nevím, Robe,“ vzdychla. „V nedělní škole jsem se pokaždé modlila, aby se změnila. Nejhorší na tom je, že já už to její chování dávno ani nevnímám. Až dneska, a to protože se děje něco tak strašného. Nechci pomyslet, kolik lidí to odskáče.“

„Už sem na prázdniny vážně jezdit nebudu,“ podotkl Rob. Studoval posledním rokem zahradnictví na Nottinghamské univerzitě. „Kdykoli jsem tady, je to jako za trest, žádný radostný návrat domů. Stýská se mi po tobě a po tátovi, ale jí už mám plné zuby. Rýpe do mě, vadí jí, jak žiju. V životě se mě nezeptala, s kým se kamarádím, jakou si chci najít práci nebo jak se mi tam bydlí. Pořád jenom všechno drhne a leští, nic jiného ji nezajímá.“

Měl na krajíčku. Katy k němu popošla a objala ho. Byl o tři roky mladší a vždycky si byli blízcí. Jako malí si nesměli chodit hrát k jiným dětem, a tak si mysleli, že jsou všechny matky stejné. Až později, když začali chodit sami ven, zjistili, že je všechno jinak. Každý si nepříjemnou matku, která jim neprojevovala dostatek citů, vynahrazoval po svém.

Rob byl chytrý a šikovný, věčně něco vyráběl – auta z krabiček od mýdla, luky, vyřezával koníky a spousty dalších krásných hraček. Díky tomu byl oblíbený. A Katy zas předváděla různé smělé kousky, lezla po stromech, zabušila na cizí dveře a utekla, dělala šaškárny pro zábavu ostatních. Sice byli každý jiný – Rob ostýchavý, Katy smělá –, ale vzniklo mezi nimi pevné pouto. Navzájem si pomáhali a podporovali se.

„Přemýšlela jsem, že bych se přestěhovala do Londýna,“ přiznala Katy. „Vlastně mi ten nápad vnukla paní Reynoldsová. Podle ní je Bexhill nejnudnější místo v Anglii a měla bych to roztočit někde ve velkoměstě. Má pravdu: je tu nuda. Sobotní tancovačky v pavilonu jsou přinejlepším ucházející. Potkávám tam jedině kluky, s kterými jsem chodila do školy, a půlka z nich už je ženatá a mají děti.“

„Řekl bych ti, abys přijela do Nottinghamu, protože bych tě měl rád nablízku, ale pro člověka, který nestuduje vysokou, tam nic zvláštního není. A stejně v červnu končím, pak už tam nezůstanu ani já. Zato v Londýně, tam to žije, jak jsem slyšel.“

Usmála se na něj. „Nerada bych ti v Nottinghamu překážela. Ale jestli se vydám do Londýna, můžeš tam za mnou přijet a bydlet u mě.“

Mazala chleby a myslela u toho na rodiče. Jednou viděla jejich oddací list. Vzali se v červenci 1941, jenže ona se narodila v březnu téhož roku, tedy o čtyři měsíce dřív. Slyšela, že to tehdy nebylo až tak neobvyklé – byla válka a lidé žili jen pro danou chvíli. Řada žen zjistila, že je těhotná, až když jejího milého poslali na frontu. Přesto si nedokázala představit, že by se její matka někdy nechala unést vášní. Předmanželský sex kategoricky zavrhovala. Když se pokoušela své dceři vysvětlit, jak to chodí mezi mužem a ženou, málem se udávila jen při pomyšlení na takové věci. Ale možná to pro ni bylo těžké, když tenkrát zůstala sama s novorozenětem.

Což nijak nevysvětlovalo, čím mohla jejich otce zaujmout natolik, že s ní třeba i jen promluvil, natož spal. Albert byl vysoký a pohledný muž s hustými tmavými vlasy, zdravými zuby a úsměvem na tváři. A na rozdíl od své ženy byl tichý a choval se laskavě a starostlivě.

Katy by se matky tuze ráda zeptala na tu dobu kdysi dávno a na to, jak se s otcem seznámili. Jenže Hilda se zásadně nikomu nesvěřovala a osobní otázky ji pohoršovaly, byť by se jí ptaly vlastní děti.

Ale nepřála si odejít z domova jen kvůli matce. Dychtila po londýnském ruchu a vzruchu. V Bexhillu si připadala jako pod drobnohledem. Pokud ji zrovna nezpovídala matka, neustále ji sledovaly kamarádky i sousedé.

Bexhill nebyl jen nudný, ale doslova mrtvý! Říkalo se, že policie kdysi předvedla k výslechu vikáře, jen protože byl v zimě venku po deváté večer. Měli ho za zloděje a odmítali uvěřit, že šel navštívit nemocnou starou paní, dokud si nesundal šál a nepředvedl jim kněžský kolárek.

Ta historka Katy připadala úsměvná. Přes všechny nedostatky měla své rodné město svým způsobem ráda. Bylo tu moře, široké ulice lemovala stromořadí a do živějších měst jako Hastings nebo Brighton se dalo snadno dostat autobusem.

Rob donesl matce čaj a koláč a vrátil se do kuchyně.

„Vypadá to, že už ten požár mají trochu pod kontrolou,“ poznamenal. „Ale jestli byl někdo uvnitř, tohle nemohl přežít.“

Katy doběhla k oknu v obývacím pokoji. Její bratr měl pravdu, plameny už nešlehaly tak vysoko a nešel z nich takový žár. Sevřelo se jí hrdlo; i kdyby byla paní Reynoldsová v bezpečí u své dcery, ztráta domova a veškerého osobního majetku je strašná věc. A jestli ta milá dáma při požáru zahynula… takovou tragédii si nechtěla ani představovat.

Rob se postavil vedle ní. „Hardingovi se nemůžou vrátit domů,“ řekl. „Jejich dům sice neshořel, ale je v něm plno kouře. Jestli se nepletu, nemají už žádné příbuzné, ke kterým by mohli jít.“

Katy nevěděla, co na to říct, proto se vymluvila, že půjde dokončit pohoštění. Společně se otočili od té zkázy a vrátili se do kuchyně. Rob přiložil do kuchyňských kamen, zatímco ona začala chystat toasty.

„Řekneš našim, že už sem nechceš jezdit na prázdniny?“ zeptala se ho. „Nebo se prostě pokaždé na něco vymluvíš?“

Zatvářil se rozpačitě. „Asi sáhnu po výmluvách. Nemám takovou kuráž jako ty.“

„Spíš jsi diplomat. Aspoň to tátovi nebude líto, ne? Ani mně se ho nechce opustit, ale všichni rodiče asi počítají s tím, že se od nich jednou děti odstěhují.“

„Třeba se máma bude chovat k tátovi líp, když zůstanou sami,“ zadoufal Rob.

Jako na zavolanou se otevřely zadní dveře a dovnitř přišel jejich otec spolu se závanem ledového vzduchu.

„Brrr, pořádně tam mrzne,“ ulevil si a zamnul si ruce.

„Hardingovi šli k Bradyovým. Hrávají spolu bridž, tak se tam asi budou cítit líp než tady.“

„A co Suttonovi?“ zeptal se ho syn a myslel tím dvojici, která bydlela na druhé straně vedle vyhořelého domu.

„Jejich dům k tomu Gloriinu naštěstí nepřiléhá, takže vyvázl bez úhony. Hasiči to tam šli zkontrolovat. Prý to tam smrdí kouřem, ale jinak je všechno v pořádku. Stejně se ale Suttonovi chystají k dceři, než to odezní. Už pro ně jede.“

„A podařilo se hasičům zjistit, jestli byla paní Reynoldsová doma?“ chtěla vědět Katy.

Otec se zamračil. „Zatím nic nevědí. Paní Hardingová říkala, že večer doma byla, prý slyšela puštěnou televizi. Později prý všechno utichlo, tak snad přece jen vyrazila někam ven. Hasiči se zatím dovnitř nedostanou. Musíme doufat.“

„Už se ví, proč začalo hořet?“ zeptal se Rob.

„Jeden z těch policistů říkal, že to vypadá na žhářství. Ale definitivně to budou moct potvrdit nebo vyvrátit, teprve až oheň úplně uhasí a dům vychladne tak, aby se dostali dovnitř.“ Odmlčel se, oči se mu náhle leskly.

„Jestli to někdo zapálil úmyslně a paní Reynoldsová zemřela, vlastnoručně toho parchanta zaškrtím.“

Když se Katy druhý den ráno probudila, nakrátko si myslela, že se jí o požáru jen zdálo. Slyšela vyzvánění kostelních zvonů, které svolávaly věřící na ranní mši. Jindy by možná měla zlost, že ji budí v neděli v osm, když se dostala do postele až v pět ráno, dnes ji však vyzvánění zvláštně uklidňovalo, jako by zahánělo všechno zlé.

Vstala, došla do volného pokoje a podívala se z okna. Bylo to ještě horší, než čekala – dosud doutnající zčernalé torzo domu, střecha napůl propadlá, okna vymlácená a kdysi úpravná předzahrádka rozdusaná a plná spálených trosek. I přes zavřené okno cítila ten navlhlý zápach spáleniny.

Bylo ještě časně, navíc mrzlo, venku ani noha. I bratr a rodiče zřejmě ještě spali, a tak se vrátila do postele.

Kolem jedenácté začalo sněžit. Katy seděla na lavici pod oknem v obývacím pokoji a pozorovala, co se děje na ulici. Zvědavci okukovali dějiště požáru, zahlédla také několik hasičů. Postávali v hloučcích venku, zřejmě ještě stále nebylo bezpečné jít dovnitř. Policisté obcházeli především domácnosti na protější straně ulice a i u nich zaklepal mladý konstábl a zapsal si, co v noci viděli. Dům teď zkoumalo několik civilistů, zřejmě statici a stavební technik.

Po obědě si Katy přinesla do obýváku šálek čaje a chystala se začíst do knížky. V tu chvíli spatřila, jak z protějšího domu vycházejí policisté a nesou cosi zakrytého na nosítkách.

Málem převrhla šálek. Mezitím už se jim doma povedlo navzájem se ujistit, že k žádným ztrátám na životech určitě nedošlo. K jejímu zděšení vynesli vzápětí další nosítka. Výraz policistů a hasičů napovídal, že jsou stejně sklíčení jako ona. Zatímco rodina obědvala v jídelně, odkud do ulice nebylo vidět, z vyhořelého domu vynosili hromadu spáleného nábytku, který se teď spolu s troskami vršil na zahradě. A podle všeho při tom našli dvě oběti.

Katy vyhrkly slzy. Utíkala do jídelny, kde seděli otec a bratr v křeslech u krbu a pročítali nedělní noviny. „Našli dvě těla,“ vychrlila ze sebe. „Policie je právě vynesla ven.“

Oba muži byli tak ohromení, že na ni chvíli dokázali jen zaraženě zírat.

„No to je strašné,“ vydechl nakonec Albert roztřeseně.

„Ubohá rodina! Myslíš, že to druhé tělo byla její dcera?“ Katy se rozplakala. „Ta, ke které v sobotu jezdívá, má dvě malé děti. Jednou mi říkala, že u ní nikdy nezůstávají na noc, tak snad to ona nebyla.“

„Má ještě jednu dceru,“ poznamenal otec. „Prý dělá kariéru, mám dojem, že se dala na práva. A její syn žije v Manchesteru.“

„Ano, to mi taky říkala,“ přikývla. „Radila mi, abych si v Londýně sehnala místo odborné asistentky v advokátní kanceláři jako její dcera, prý tam líp platí.“

„Takže jestli ten požár někdo založil úmyslně, má na svědomí dva životy,“ prohlásil pobouřeně Rob. „Hrozná představa, zvlášť tady, v mírumilovném Bexhillu.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1