Vlastimil Vondruška

Spiknutí oběšenců

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9883-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9884-6 (mobi)

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Marek z Vartemberka projel bránou kolem Čertovy věže na první nádvoří Bezdězu, seskočil a koně předal štolbovi. Sám pěšky pokračoval po kamenných schodech k brance pod Velkou věží. Odbočil k purkrabskému paláci, protože se chtěl nejdřív zastavit u své sestry Ludmily, i když měl ve skutečnosti namířeno za jejím manželem Oldřichem z Chlumu. V poslední době si s ním příliš nerozuměl, protože on sám jako předák vartemberského rodu hájil zájmy pánů erbu lvice, zatímco jeho švagr jako bezdězský purkrabí a správce severních Čech zájmy českého krále Přemysla.

„Potřebuji tvou pomoc, milá sestro,“ řekl hned, jakmile se s Ludmilou pozdravil.

„Víš, že já Oldřichovi do jeho věcí nemluvím. A ostatně, pokud jde o panovníkovy zájmy, stejně by mne neposlechl,“ bránila se. Věděla, že nemluví tak docela pravdu, Oldřich z Chlumu se jí vždy snažil vyhovět. Rozhodně toho nezneužívala, jenže znala svého bratra. Byl to ctižádostivý muž, který nekompromisně chránil rodové zájmy. Jiný ostatně ani být nemohl, protože musel zápasit s pány z Dubé o vliv v kraji. Nová rodová válka byla na spadnutí, i když Oldřich z Chlumu dělal, co mohl, aby zabránil zbytečnému krveprolití. Marek z Vartemberka se však musel mít na pozoru i před svými ambiciózními příbuznými. Být šlechticem znamenalo mít meč neustále po ruce a nikdy se nezdráhat ho použít. I sebemenší projev smířlivosti či slabosti se mohl šeredně vymstít.

„Hele, Ludmilo, přede mnou si nemusíš hrát na skromnou ženušku. Navíc jde o záležitost, která poslouží i zájmům našeho panovníka. Jakou náladu má Oldřich?“ snažil se hovořit lehce, jako by o nic nešlo.

„Ráno měl dobrou. Odjel s družinou někam k Jestřebí, protože se tam zase objevili lapkové. Už dvakrát obrali cizí kupce. Ale do večera se vrátí. Slíbil mi to.“

„Snad je konečně chytne. To by mu určitě spravilo náladu. U tabule všechno probereme.“

„Dáš si trochu vína? Venku je vedro a po cestě jsi určitě propocený a ulepený prachem. Mohu ti nechat připravit lázeň. A pak mi povíš, co je doma nového.“

„Možná později. Chci si ještě něco zařídit.“

„Tady na hradě?“

„U brány jsem zjistil, že panoš Ota s tvým mužem neodjel. Musím s ním mluvit.“

„Zavolám ho.“

„Promiň, ale musí to být mezi čtyřma očima.“

Ludmila z Vartemberka se rozmrzele zadívala na svého bratra. Když byli mladší, vždycky si svěřovali různá tajemství. Jenže byli dospělí a stáli v rozdílných táborech, přesto se jí bratrova nedůvěra trochu dotkla.

„Má drahá sestřičko, vychovali tě v klášteře až v dalekém Burgundsku. Jsi vzdělaná, chytrá, zbožná, ale někdy trochu úzkoprsá. Sama víš, že se panoš Ota nechová vždycky jako cudný a nesmělý mládenec.“

„To tedy rozhodně nechová,“ pousmála se zdrženlivě Ludmila. Pak se jí v očích mihl pobavený záblesk a dodala:

„Takže jde o nějakou dívku? Hledáš si konečně nevěstu? Potřebuješ poradit? Ota má o všech hezkých děvčatech v kraji určitě výtečný přehled, ale to já taky. I když jinak než on.“

„Jde o dívku, ale ne tak, jak si myslíš. Zatím se ženit rozhodně nehodlám. A teď promiň, nechci ztrácet čas. Za chvíli se vrátím.“

Ludmila pokrčila rameny, ale sotva bratr zmizel, utíkala k oknu, aby zjistila, co má doopravdy za lubem. Pochybovala, že by ve věcech lásky potřeboval rady panoše Oty. Bratr byl opravdu hezký muž, navíc bohatý a vlivný a bylo s podivem, že stále odolával nabídkám sousedů, aby se oficiálně ucházel o jejich dcery. Navzdory svému rezervovanému chování však neměl Marek o dívky nouzi, ovšem jen ke svému potěšení, nikdy nic závazného. V tom byl podobný panoši Otovi, i když se jeho úspěchy rozhodně chlubit nemohl. Byli spíše rivalové, než aby dělali jeden druhému zpovědníka a rádce.

K jejímu překvapení mířil opravdu ke stavení na dolním nádvoří, kde byli ubytováni hradní služebníci. Byla si jistá, že v tuhle chvíli bude panoš Ota s ženou svého nejlepšího přítele Diviše, který velel družině pronásledující lapky. Býval s ní ne proto, že by chtěl Martu svádět, právě naopak. Se smíchem říkával, že to je nejbezpečnější úkryt, aby ho holky z hradu nechaly na pokoji. Ve skutečnosti byl s Martou prostě rád, protože byla zábavná, rozuměla žertům a dozvídal se od ní spoustu zajímavých zpráv o hradní posádce. A to nebylo nikdy k zahození.

Marek z Vartemberka v patrové kamenné budově chvíli bloudil, protože uvnitř nikdy nebyl, než objevil dveře do jizby, v níž žil Diviš se svou ženou. Otevřel je bez klepání a rázně vstoupil. Byl přední velmož kraje a v domě hradní posádky se rozhodně nemínil chovat nesměle a poníženě. Marta seděla u okna a zašívala Divišovu plátěnou halenu. Panoš Ota seděl na nízké stoličce proti ní a z nesvázaných pergamenových listů jí předčítal veršovaný rytířský román od francouzského truvéra Chrétiena de Troyes. Marek z Vartemberka překvapeně postřehl, že to je český překlad. Ostatně, Marta neuměla francouzsky ani akvitánsky. Hlavou se mu mihlo, že tenhle překlad má na svědomí panoš Ota, možná s pomocí jeho sestry Ludmily. Oba totiž milovali rytířskou literaturu. Neuměl si představit, že by si někdo jiný dal takovou práci, protože básníci na královském dvoře překládali francouzská díla zásadně do němčiny.

Jakmile Marka z Vartemberka uviděli, oba vstali a uctivě ho nepatrnou úklonou pozdravili. Panoš Ota odložil pergameny a dodal na vysvětlenou: „To je Cligès.“

„Neznám,“ přiznal se Marek z Vartemberka. Díky otci měl stejně jako sestra důkladné vzdělání. Jako mladší syn byl totiž původně určený pro církevní dráhu, teprve po bratrově smrti ho začali cvičit v rytířských dovednostech a byl mu určen světský osud.

„Myslím, že tady v Čechách tuhle skladbu ještě nikdo nezná,“ vysvětloval panoš Ota a bezděčně si uhlazoval své světlé vlasy pečlivě nakadeřené podle německé módy. Byl urostlý, dokonce o něco vyšší než vznešený Vartemberk. Navzdory své zálibě v módě však působil nesmírně mužně, a navíc se uměl dvorně chovat. To ještě podtrhoval všeobecně známý fakt, že je obratný rytíř a vyhrál už několik turnajů. Zdvořile pokračoval a neskrýval spokojenost nad tím, co právě dělal, protože literaturu a divadlo miloval snad ještě víc než krásné dívky. „Tvé sestře ten rukopis daroval pan Oldřich z Chlumu. Společně ho překládáme. Je to vlastně milostný příběh. Aby hrdina získal vysněnou dívku, musí jí po různých zkouškách podat lektvar, po němž vypadá jako mrtvá. Teprve tak se mu naskytne příležitost unést ji a získat její lásku.“

„Jistě, s ženami jsou vždycky potíže,“ přisvědčil trochu nesoustředěně Marek z Vartemberka a potom nařídil Martě, aby je nechala samotné. Jenže Divišova žena vyrostla v šenku a měla vždycky proříznutá ústa. Okamžitě se ohradila, že je tady doma, a pokud urozený pan Marek chce, aby odešla, pak by to měl říci podstatně zdvořileji.

Marek z Vartemberka neměl dobrou náladu, ale než stačil vybuchnout, řekl jí panoš Ota: „Milá Marto, nikdo tě nevyhání, ale i já tě prosím, zaběhni do kuchyně a pomoz tam. Máme hosta a pán si bude určitě přát slavnostnější večeři. A ty jsi kuchařka, jaké není rovno. Pak ti to dočtu.“ Marta se na Otu usmála a zamířila ke dveřím. Na vznešeného velmože se ani nepodívala, prošla kolem něj a zmizela na schodišti.

„Znáš urozenou pannu Voršilu z Těchlovic?“ zeptal se Marek z Vartemberka a s povzdechem se posadil na lavici, kde před chvílí pracovala Marta. Rozešitou košili odsunul neobratně stranou.

„Jistě. Hezká dívka, dokonce velice hezká, ale vyhnul bych se jí.“

„Tuhle radu jsi mi měl dát před měsícem.“

„Ty ses s ní zapletl, pane Marku?“

„Ano a ne. Setkali jsme se před několika týdny na štvanici, kterou pořádal její otec pod Vrabínem. To je jeho hrad u Labe kousek od Děčína. Protože Voršilin kůň začal kulhat a opožďovala se, zpomalil jsem a nabídl jí doprovod. Honci byli hlupáci a stejně bylo jasné, že nám jelen z leče vyklouzne. Jeli jsme pomalu zpátky na hrad a povídali si. Úplně nevinně, ani jsem se jí nedotkl, přísahám! Předevčírem mne její otec Ješek z Těchlovic navštívil. A víš, co mi řekl?“

„Jistě, žes jeho dceru zneuctil a musíš se s ní oženit.“

„Odkud to víš, Oto?“

„Tak se to dělává. Možná ti dokonce pohrozil, že tě obžaluje z násilí na nevinné panně. Za to by ti hrozila ztráta hrdla. Pokud ji neodvedeš k oltáři, zkušené ženy ji ohledají a potvrdí, že své panenství ztratila. A protože jsi byl neopatrný a jel s ní sám, bez doprovodu, Voršila odpřisáhne, že je to tvá vina. V takovém případě dají soudy vždycky na výpověď ženy. Navíc účastníci štvanice dosvědčí, že jste odjeli spolu a sami. To dobré mravy zakazují. Buď katova sekera, nebo se budeš ženit, ctěný příteli.“

„Jaké dobré mravy? Aby matrona doprovázela pannu, když hovoří s mužem, přece dneska nikdo nedodržuje. Já si ji nevezmu. Abych sbíral drobečky po někom jiném? Co když je těhotná? Děkuju, nechci!“

„Neber to tak tragicky. Víš ty, kolik žen vstupovalo do manželství, aniž by tím prvním byl jejich snoubenec? A jaké skvělé manželky se z nich staly! Voršila je hezká holka, zvykneš si. Navíc si myslím, že její otec nebude chudý, a pokud budeš šikovný, dá jí slušné věno. Jako spojenec proti pánům z Dubé se určitě také hodí.“

„Já tě snad praštím! Kvůli těmhle hloupým řečem jsem za tebou nepřišel. Co bys dělal ty, pokud by se ti stalo něco podobného?“

„Nebudu si hrát na kazatele, abych tě káral, urozený pane Marku. Jsou prostě holky, s kterými bych já o samotě nezůstal. Ale kdyby mne přesto nějaká nařkla, udělal bych vše, abych se z toho vykroutil. V první řadě bych asi našel nějakého věrohodně vypadajícího urozeného troubu, který by byl ochotný za peníze odpřisáhnout, že tu holku o panenství připravil on sám. A že se to stalo z její strany dobrovolně. V takovém případě by nejspíše ta holka své obvinění stáhla. Proti lži se dá nejlépe bránit jinou lží. Jak by dokázala opak? Ostudu ohledně svého panenství by si samozřejmě dovolit nemohla. I kdyby k soudu došlo, už by jí nevěřili.“

„Kolik bys chtěl, aby ses k tomu přihlásil ty, Oto? Tobě by soud s ohledem na tvou pověst určitě uvěřil.“

„Řekl jsem, že by sis měl najít někoho věrohodného, ale troubu. Odpusť, to není nic pro mne. Nejde o mou pověst, ale jsem pomocník královského prokurátora. Nesmím se zaplést do ničeho, co je proti zemským zákonům. To by mi pan Oldřich z Chlumu vyprášil kožich. A tvá sestra by mi o tom kázala ještě za rok. Má pořád touhu mne napravovat.“

„Tak koho bys mi poradil?“

„Budu o tom přemýšlet. Je to složitější, než by to mohlo na první pohled vypadat. Může se totiž stát, že její otec žalobu nestáhne a ten falešný svědek si bude muset Voršilu vzít za ženu. Tak to nařizuje zákon. Ten, kdo s pannou spí a skutek ten dokoná, stává se jím manželem a ona jeho manželkou.“

„To by bylo úplně nejlepší řešení.“

„Možná pro tebe. Ale nechci, aby si chudák holka musela vzít nějakého pitomce. Tak špatná zase není. Opravdu s ní není rozumná řeč, aby obvinění stáhla?“

„Já vlastně nevím. Za mnou s tím přišel její otec. S Voršilou jsem od té štvanice nemluvil. A proč taky?“

„Povíš o tom panu Oldřichovi z Chlumu?“

„Není dobré sdělovat bezdůvodně své problémy. To přece víš ty sám nejlépe! Pak by mne měly královské úřady v hrsti. Přísahej, že budeš mlčet.“

„Opět jsi jednal zbrkle, ctěný pane Marku. Nejprve se svěříš a teprve pak mám přísahat?“

„To nebyla zbrklost, ale důvěra. Copak nejsme přátelé?“

„Na svatou Voršilu přísahám, že si to nechám pro sebe.“

„To sis tedy vybral tu pravou světici,“ povzdechl si Marek z Vartemberka a pak se rozloučili.

Loudavým krokem se vracel kolem Velké věže do purkrabského paláce a přemýšlel. Měl hned několik mladých a zchudlých příbuzných, kteří by si rádi nějaké stříbrňáky vydělali. A rozhodně by si nedělali těžkou hlavu s tím, že by museli lhát a případně i křivě přísahat. Jenže spoléhat se na ně bylo stejně nebezpečné, jako dát se všanc královským úřadům. Za zamyšlení ovšem stála poznámka panoše Oty, že proti lži se dá bránit nejlépe zase lží. Byla to stará pravda, na kterou jaksi zapomněl.

V poslední době se v urozené společnosti horovalo pro sedm rytířských ctností, které podle francouzského vzoru propagoval královský notář Jindřich z Isernie. Rád o nich hovořil a díky rétorickým schopnostem ho šlechtici rádi poslouchali, protože byl zábavný. Jenže občas některý z nich tiše ke svému sousedovi utrousil, že to všechno je sice pěkné, ale hodí se nejvýše pro Francouze. Tady v Čechách se žije jinak. A byla to pravda.

Než dorazil do jizby své sestry Ludmily, měl plán hotový. Požádá Oldřicha z Chlumu o pomoc v jiné záležitosti, kvůli které sem přijel, ale do té ožehavé kauzy zaplete i Ješka z Těchlovic. Až ho začne královský prokurátor jménem českého panovníka vyslýchat, Voršilin otec možná couvne, protože kdo by si chtěl znepřátelit správce severních Čech a krále Přemysla? Ješek není hloupý a pochopí, že za podezřením, které Oldřich z Chlumu vznese, stojí ve skutečnosti varování, aby nechal Marka z Vartemberka na pokoji. Proti lži bude stát lež. Tvrzení Jindřicha z Isernie, že jen pravda je rytířův štít, se do normálního života opravdu nehodilo. Alespoň tedy v severních Čechách ne.

Tenhle plán mu zvedl náladu a až do večera zůstal se svou sestrou Ludmilou. Žertovali a smáli se jako za mlada.

II. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu se těsně před soumrakem vrátil na Bezděz. Byl sám, ale v dobrém rozpoložení. Koně předal štolbovi a ihned zamířil do velkého sálu v purkrabství. Věděl, že s večeří na něj jeho žena počká. Na prahu se však zarazil, protože v čele tabule seděl vedle jeho prázdného křesla Marek z Vartemberka. Na sobě měl plátěnou halenu svítící čistotou a voněl svěžestí po koupeli ve vodě s bylinami. To byla jedna z vymožeností, které zavedla Ludmila z Vartemberka podle burgundské módy.

Oldřich z Chlumu zachytil káravý Ludmilin pohled, pobavený Otův a chápavý Markův, protože sám byl po dlouhé jízdě na koni zaprášený a umolousaný. Stejně se už nedalo nic dělat. Kdyby teď utekl, aby se převlékl, vypadal by jako hloupý kluk. Pokrčil rameny, usedl do svého křesla a prohlásil:

„Alespoň vidíte, jak těžký život mám. Taky bych chtěl vonět čistotou, jenže copak mám na to čas? Lapkové nám zase unikli, ale jednoho jsme naštěstí zabili. Diviš zjišťuje, kdo to vlastně je a odkud. Pak už bude snadné ostatní pochytat. Nechal jsem mu všechny ozbrojence, aby to rychle skončil.“ Panoš Ota sice neřekl nic, ale na jeho tváři se mihl stín pochybností. Znal svého přítele, který velel bezdězské hradní posádce. Diviš byl silný a nesmírně obětavý muž, bývalý voják, který si z šarvátek odnesl velkou jizvu na tváři. Díky ní vypadal jako násilník, ale ve skutečnosti to byl nesmírně hodný člověk. Jenže někdy trochu zbrklý, protože se snažil dokazovat, že je při pátrání stejně užitečný jako Ota.

„Je dobře, že máš teď navzdory starostem čas, pane královský prokurátore,“ pronesl zdvořile Marek z Vartemberka a teprve teď se svému švagrovi nepatrně uklonil, jak se před zástupcem českého krále slušelo. Tím dal na srozuměnou, že přichází se záležitostí, která není osobní, ale úřední. Protože však použil titul, který Oldřich z Chlumu obdržel od krále Přemysla jako symbol toho, že je nejlepším vyšetřovatelem v zemi, bylo jasné, že se jeho přání týká spíše nějakého zločinu než správní záležitosti.

Oldřich z Chlumu byl rytíř v plné síle, nedávno mu bylo třicet let a více než rok byl manželem Ludmily z Vartemberka. V kraji měl pověst muže, s nímž si není radno zahrávat. Pozorně svého švagra sledoval a přitom si dlaní uhlazoval své krátké pěstěné vousy. To dělával, pokud se potřeboval soustředit nebo chtěl zakrýt rozmrzelost. Nic ho totiž v tuhle chvíli nezajímalo méně než neustálé spory mezi rytíři. Jiný důvod Markovy návštěvy ho nenapadl a nemínil do rodových záležitostí zasahovat. Cestou z Jestřebí se těšil, že se rychle nají a dnešní noc stráví se svou ženou.

„Nejprve mi dovol, abych připil na zdraví a slávu našeho vznešeného panovníka,“ pokračoval Marek z Vartemberka a zvedl číši ze zelenkavého skla, v níž se jiskřilo rudé víno z biskupských vinic u Labe. „Má návštěva se ho totiž svým způsobem týká. Ale týká se i mého rodu, který našemu králi Přemyslovi věrně slouží.“

„Ani na okamžik jsem si nemyslel, že bys vážil cestu jen kvůli mně,“ opáčil sice konverzačně, ale s neskrývanou ironií Oldřich z Chlumu. „Potřebuješ mou pomoc. O jaký zločin se jedná tentokrát?“

„Výjimečně se mýlíš,“ zakroutil hlavou jeho švagr. Byl jedním z nejvzdělanějších velmožů v kraji a miloval logiku.

Rád proto své sestře dokazoval, že je stejně bystrý jako její manžel.

Ve stejném, lehce ironickém duchu pokračoval: „To hlavní, s čím jsem přišel, urozený pane Oldřichu, se zločinů týká jen okrajově. I když se nějaké staly, nepovažuji je v celé věci za důležité. Jak jistě víš, nedaleko Děčína staví náš panovník hrad Šarfenštejn, jazykem domácího lidu Ostrý. Je v celkem opuštěném kraji a Češi ho teprve osídlují. Protože jde o území, které těsně sousedí s državami našeho rodu, pověřil král Přemysl výstavbou hradu a správou krajiny mého bratrance Benešíka z Michalovic. Své rodové přízvisko si ovšem poté změnil a teď je to Benešík z Benešova. Jenže výstavba vázne a můj bratranec si s problémy neumí poradit. Pro mne osobně je to nepříjemné hned dvakrát. Za Benešíka jsem se našemu panovníkovi osobně zaručil. Pokud by ho teď král toho úřadu zbavil, byla by to má ostuda, a navíc bych ztratil u Děčína vliv. To si nemohu s ohledem na hrozbu války s pány z Dubé dovolit. Oni ovládají cestu do Ústí, já k Děčínu.“

„A v čem jsem se mýlil, když jsem řekl, že tu jsi proto, že potřebuješ mou pomoc?“ zeptal se suše Oldřich z Chlumu. „I já se ve svých úvahách spoléhám na Aristotelovo pojednání o logice, stejně jako ty. Proto mi dovol, abych zkusil odvodit, co požaduješ. Z pověření našeho panovníka stavím Bezděz, který bude skutečnou perlou kraje a pilířem královské moci. Práce pokračují k panovníkově spokojenosti dobře a bude to opravdu nedobytný hrad. I Šarfenštejn by mohl být nedobytný hrad, pokud by práce pokračovaly dobře. Ale nepokračují. To je jistě dobrý důvod k tomu, abys mne požádal o pomoc. Chceš, abych za tvým bratrancem zajel, zjistil co a jak a poradil mu. Možná tě dokonce napadlo, že bych mohl na čas převzít řízení stavby. Ba dokonce mne možná požádáš, zda bych tam na čas neposlal na výpomoc mistra naší kamenické hutě, když jde jeho tovaryšům práce na Bezdězu tak dobře od ruky.“

„Před tebou se dá jen těžko něco ukrýt,“ uklonil se Marek z Vartemberka.

„Jistě,“ potvrdil přísně Oldřich z Chlumu. „Jenže já ještě neskončil. Benešík to má na koni do Děčína necelé dvě hodiny pohodlné cesty. Tam se rovněž staví královský hrad. Pracuje na něm kamenická huť ze Saska. Obratní chlapíci, nedávno jsem se tam byl podívat. Už jsou skoro hotoví. Děčínský purkrabí Hereš z Ettinheymu je, pokud vím, příbuzný ze strany tvé matky. Pokud by tedy šlo jen o potíže se stavbou, jistě by ses obrátil v první řadě na něj a tvůj bratranec rovněž. Proto se vracím ke své první otázce. O co jde doopravdy? Jaký zločin se stal? A žádám tě, tentokrát mluv pravdu!“

Konec ukázky

Table of Contents

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA