Soňa Sirotková

U dvora římského krále Josefa

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Soňa Sirotková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9604-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9605-7 (mobi)

PROLOG

Vlci! Vlčí stopy jsou všude kolem. Kožešina lemující její plášť se obalila čerstvým sněhem. Udělala krok z cesty a zapadla do závěje po kolena. V křovinách blízkého porostu se mihla šedá srst.

„Hvězdo!“ zavolala a upřela pohled do modrých stínů lesa. Srdce jí strachy dunělo ve spáncích. Věděla, že dorostlá mláďata nejsou jedinými vlky v okolních lesích. Přesto doufala. Kolem ní jen rozdupaný sníh, hluboké stopy, jak se brodila závějemi, když sešla z cesty. Pak se ozvalo temné zavrčení. Ohlédla se a zatajila dech. Přímo za ní stál ten největší vlk, jakého kdy v životě viděla. Černý hřbet měl naježený, hlavu výhrůžně skloněnou. Znovu zavrčel a odhalil bílé tesáky. Stála bez pohnutí, utíkat už nemělo smysl…

ČÁST PRVNÍ

Nelahozeves

červenec 1693

Svatba v Nelahozevsi

Třetí panující kníže z Lobkowicz, nyní po obřadu její tchán, ukázal prstem, kde má smlouvu podepsat. Vilemíně se třásla ruka, když uchopila pero a naklonila se nad krásným intarzovaným stolem, kde bylo rozloženo několik listin. Její manžel, na něhož se zatím stále ostýchala podívat, podepsal smlouvy jako první už před chvilkou.

„Podepište se již svým novým jménem,“ promluvil zrovna ve chvíli, když se hrotem brka dotkla papíru. Jeho hlas prozrazoval pobavený úsměv. Rozrušilo ji to, chtěla se soustředit, aby neudělala chybu. Jeho hluboký, zároveň zvučný hlas jí zněl cize, nedokázala si už vybavit, jaký býval kdysi, když se v dětství přátelili. V paměti jí z té doby zůstala jen ozvěna jeho smíchu.

Úředník z velvarského rychtářství čekal, aby jí po podpisu první listiny předložil další a potom, až je jako svědek také podepíše, složí je a opatří pečetí. A potom, dle Vilemíny úplně zbytečně, podotkl, že všechny dokumenty zůstanou v držení jejího manžela. Stejně jako kupní smlouva na dům, nebo osla, pomyslela si.

„Je to tak, že nyní po svatbě přijímá váš manžel jméno vašeho rodu a ne naopak, jak je obvykle zvykem. Tato skutečnost je však předmětem smlouvy, kterou jste vzájemně podepsali již před svatebním obřadem spolu s darovací listinou majetku hmotného i nehmotného, kterým se jeho milost kníže Lobkowicz rozhodl obdarovat svého syna. A zde jsou dokumenty o udělení hraběcího titulu, podepsané naším nejmilostivějším panovníkem, Jeho Výsostí císařem Leopoldem I. Od dnešního dne tedy máte právo užívat titul hrabě a hraběnka Bělinských s hlavním sídlem na zámku Bělinská věž, který paní hraběnka obdržela věnem od své matky, baronky Bělinské. K zámku patří několik přilehlých vsí s třemi poplužními dvory, jejichž jména jsou uvedena zde, tento dokument, prosím, podepište také. Rovněž je zde listina, jež vás opravňuje obývat doživotně zámek Nelahozeves, ačkoliv nebude vyjmut z nároku dědického potomkům knížete Lobkowicze.“

Vnímala úředníkova slova jako z dálky a snažila se o co nejhezčí rukopis. Změna jména, na níž ji upozornil její manžel, se tedy týkala pouze titulu. A on se tomu ještě smál. Přitom věděl, jak kvůli tomu její matka vyvádí. Podepisovala se poslušně tam, kde jí ukázali, že má stvrdit souhlas a cítila se podobně, jako když nad ní bděl přísný dohled sestry v mělnickém klášteře. Na všech bodech smlouvy se společně dohodli několik dní před svatbou, ale i tak si nyní připadala zvláštně. Uvědomovala si, že se zavazuje k něčemu, co není možné vzít zpět.

Jakmile se za úředníkem, který opatřil smlouvy všemi náležitostmi, zavřely dveře modrého kabinetu, promluvil k nim Ferdinand August. Jeho tvář prozrazovala jistou úlevu.

„Konečně máme za sebou i tento bod vašeho sňatku. Jen bych rád zjednodušil úřední jazyk. Vy, Fabiane, i vaše manželka, smíte zůstat v Nelahozevsi tak dlouho, jak dlouho budete chtít. Vím, že to tu máte rád. Přestože vám zámek nebude nikdy fakticky patřit, je navždy vaším domovem a mohu vás ujistit, že vaši sourozenci budou tuto dohodu respektovat.“

Zaznamenala, že se Fabian směrem k otci uctivě uklonil a pronesl: „Děkuji, otče. Velice si toho vážím. Vaše rozhodnutí mě těší a dojímá zároveň.“ Ferdinand August si po slovech svého syna odkašlal, snad aby také zakryl dojetí.

Vilemína si jen těžko dávala dohromady tento smyslně znějící hlas se vzpomínkou na kluka, kterým Fabian dříve býval.

„A teď už dost o smlouvách a dohodách. Nechám vám tu chvilku pro sebe, jistě si máte co říct, ale brzy se vraťte! Všichni touží těšit se pohledem na krásnou nevěstu.“

Na to za sebou kníže diskrétně zavřel dveře. Fabian seděl do té doby uvolněně v křesle u psacího stolu. Jakmile jeho otec odešel, zvedl se a podal Vilemíně ruku. Nechápala, co chce udělat, ale neodvažovala se odporovat, protože se nechtěla zesměšnit. Rozhodně nechtěla působit jako vyděšená novomanželka a zrovna před ním. Sklonila hlavu, přičemž se nesměle a zlehka dotkla tváří Fabianova ramene. Nebyla si jistá, zda je takový dotyk na místě, zda je vhodné, aby to vůbec udělala. Co se od nevěsty očekává? Roztřeseně si povzdechla. Myšlenky jí zmateně poletovaly hlavou. Je po obřadu. Sezdali je. Od té chvíle náleží svému manželovi tak, jako až do dnešního dne náležela ke své rodině. Vždycky někomu patřila. Otci, který zemřel, matce, sedící tam, mezi hosty v Rytířském sále. Kladla si otázku, zda tomu bylo někdy jinak. Možná ve chvilce, kterou si nyní snaží ze všech sil vybavit. Chvíle, kdy se matka před knězem pouští dceřiny ruky a vkládá ji do té ženichovy. Ten sotva postřehnutelný okamžik, než ji sevřou jeho prsty. Bez zbytečného sentimentu si uvědomila, že víc svobody ve svém životě zatím nedostala. Soustředila se na ten moment a napadlo ji, že ten čas v jejím životě ještě přijde. Dny, v nichž nebude nepatřit nikomu, jen sobě. Zvláštní, že mě to napadlo zrovna ve svatební den, dumala dětinsky.

V malém kabinetu s tmavě modrými tapetami a elegantně navrstvenými závěsy stejné barvy nikdy předtím nebyla. Do soukromých pokojů knížete Lobkowicze měly jako děti vstup zapovězený, a když číhaly na zámecké strašidlo v chladných chodbách paláce, nikdy do apartmá Ferdinanda Augusta nevstupovaly. Fabianův otec si cenil své sbírky hudebních nástrojů i knihovny a starostlivě je opatroval. Neměl totiž všechny poklady pouze v Roudnici nebo v paláci v Německu. Přesto bývala Nelahozeves po většinu roku panstvem opuštěná, určená jen pro správu lobkowiczkého panství. V přízemních kancelářích pracoval sbor úředníků, někteří z nich tu i bydleli a také se zde nacházel byt správce. Když zde kdysi s Fabianem jako dcera barona Bělinského pobíhala, mohl je z knihovny vyhodit i obyčejný písař. To se dnes změnilo. Než se totiž dokončí opravy Bělinské věže, Vilemínina rodného domu, který obdržela věnem, budou spolu v zámku Nelahozeves žít. Ze všech dříve nepřístupných míst se tak na čas stal domov.

Zámek uprostřed letních dní ožil díky jejich svatbě a každodenní všední řád, naplněný pracovními povinnostmi písařů, narušil příjezd svatebních hostů, převážně mladých lidí.

V Rytířském sále začala hrát hudba a melodie doléhaly až k nim. V rozpacích vyklouzla z jeho ruky a s plachým úsměvem od něj poodstoupila. Otevřeným oknem dovnitř pronikala vůně letní noci, v níž se vzdálený jekot píšťal a rytmus bubínků mísil se zpěvem a hlasy poddaných. Ti slavili jejich sňatek po svém. Rozhlédla se po pokoji a Fabian zatím nalil do pohárů víno. Vážně si na tenhle malý kabinet nepamatovala.

Napil se, odložil číši zpět na stolek a opět ji objal. Jeho důvěrné dotyky a blízkost ji přiváděly do rozpaků. Zároveň jí bylo líto, že kvůli nervozitě se jí slavnostní den rozpadl do okamžiků, z nichž se jí některé nedůležité, možná až směšné momenty nezapomenutelně vryly do paměti a jiné chvíle z mysli zmizely. Když jim kněz svázal štolou ruce, připadala si neohrabaná a roztržitá. Čas zpátky nevrátí, a tak si teď vyčítala, že celý obřad spíš protrpěla, místo aby byla šťastná. Protože nevěsta by přece měla být šťastná. Na několika svatbách ve svém životě už byla. Rodina barona Bělinského nebyla příliš rozvětvená, ale několik sestřenic a bratranců přece jen měla. S naprostou většinou se viděla jen jedinkrát u příležitosti výjimečných událostí, především při svatbách. Nevěsty mívaly uslzené oči, pokud si pamatuje, jedna sestřenice dokonce propukla v neutišitelný pláč. Ptala se matky proč, a ta s povzdychem odpověděla, že to od samého štěstí. Moc tomu tehdy nerozuměla, protože dvojice ani v jednom případě zamilovaně a šťastně nepůsobila. Jenže ona by měla být šťastná. Je to přece Fabian. Její Fabian! Včera, v předvečer svatebního dne, se sešli po dlouhých deseti letech, ale Fabianova tajná návštěva na Bělinské věži nedopadla zrovna dobře. V zahradě, osvětlené jen měsíčním svitem, se sotva viděli. Od posledního rozhovoru, kdy ji na ulici rozbité Vídně objal na rozloučenou, uběhlo tolik dlouhých let. Co vlastně čekal? Čas dětství skončil. Před lety, když si spolu hrávali, byl jejím nejlepším kamarádem, vzhledem k možnostem, vlastně jediným, pokud by nepočítala některé vesnické děti, ke kterým se občas přidali. Přesto, anebo právě proto, nemohl chtít, aby mu po takové době jen tak padla do náruče. Myslela, že na ní během let zapomněl, že mu nestojí za jediné slovo, když se na její listy neozývá. Pak se jí zeptal, proč mu nikdy neodpověděla na dopisy, co jí psal, a Vilemína pochopila. Ráno se rovnou matky zeptala a ta už nic netajila, dokonce ani neměla pocit, že by se měla omluvit. Všechny jeho dopisy, listy, které se mohly stát rozhovorem, provést je dospíváním a překlenout roky, matka bez výčitek spálila. Její rodiče se málokdy shodli na tom, co je pro ni dobré. Ale s tím už se nedalo nic dělat. Ke všemu ji do jisté míry zahanbovala předsvatební smlouva, kterou kdysi uzavřeli jejich otcové. Věděla, že to tak chodí, jen doufala, že dohoda stvrzená podpisy otců nebude jediným důvodem, proč se Fabian znovu objeví v jejím životě. Kvůli těm pochybám by snad i souhlasila s matkou, že manžel by měl být úplně neznámý člověk. Cizí, k němuž by si mohla vztah teprve vybudovat. Cizí, a ne tak hezký. Ze všeho nejvíc ji totiž sužovalo pomyšlení, že se mu nebude líbit, a že i pro něho může být překážkou k naplnění vztahu někdejší dětské přátelství. Přítel z dětství, který o vás ví všechno, se nedá tak lehce oklamat předstíraným klidem. Umírala studem a nejistotou a věděla, že on to pozná. Pohlédnout mu v kapli do tváře se proto neodvažovala, a dokonce ještě u svatební tabule ho sledovala jen potají. Když po obřadu na chvíli osaměli, odmítl její vzdor, vytušil, že pramení jen z nejistoty a políbil ji. Zatímco on se choval nenuceně, jako by pro něj polibek byl totéž, co podání ruky, snažila se Vilemína vzpamatovat. Nikdy předtím se jí rty žádného muže nedotkly. Nikdy předtím se jí nedotkly žádné rty. Zůstala ztuhlá úžasem, že se to skutečně stalo, překvapená z nových pocitů, a že je vnímá jinak, než si představovala. Připadala si nešikovná, neobratná jako ráno při sňatku a k tomu se jí zmocnila zvláštní melancholie. Smutnila za něčím, co neuměla přesně popsat, a to něco mizelo s posledními slunečními paprsky svatebního dne.

Fabian se nyní nadechl, že promluví, když vtom se bez zaklepání otevřely dveře a kdosi vstoupil. Rozrušeně se vyvinula z jeho objetí. Proti světlu spatřila jen siluetu. Až když žena cosi bez úcty zamumlala novému hraběti Bělinskému na pozdrav, poznala v ní Vilemína svou starou mrzutou chůvu. Ta neochotně přidala ještě úspornou úklonu, kterou jí předepisovala etiketa. Společensky stál nyní Fabian vysoko nad ní, ačkoliv zatrpklá žena v něm nepřestávala vidět nemanželského parchanta, kterého pouze příliš citově založený kníže Lobkowicz přijal kdysi pod svou střechou a nyní po svatbě mu rod Bělinských věnoval své jméno. Podle jejího úsudku si rozmazlený levoboček nezasluhoval štěstí, které ho potkalo.

Trpěla, když mu musela vzdát úctu a hned na to se otočila na Vilemínu. „Tak tady jste. Hledám vás už dobrou hodinu,“ pronesla opovržlivě.

„Proč mě hledáte?“

„Proč? Zapomínáte se. Snad tedy přijde vhod, abych vám připomněla, že k dobrému mravu náleží, aby nevěsta neodcházela ze svatební hostiny dřív, než je jí dovoleno. Vaše matka očekává, že se okamžitě vrátíte ke stolu.“

Vilemína se už chystala, že jí něco odsekne, Fabian ji ovšem předběhl.

„Kdo vám dovolil vstoupit do tohoto pokoje?“ zeptal se s ledovým klidem.

Žena se na něj překvapeně otočila. Ráda by ho usměrnila, stejně jako kdysi. Nadechla se, povytáhla trochu obočí a její úzký, suchý obličej s nevýraznými rty se ještě víc prodloužil.

„Konám na rozkaz mé paní, baronky Bělinské.“

„To můžete,“ přikývl Fabian, ale vzápětí přidal na důrazu a zahřměl: „Avšak pouze v jejím domě!“

Chůva se na okamžik přestala kontrolovat, nechala čelist pootevřenou a vykulila na Fabiana překvapeně oči. Když byl ještě malým chlapcem a připletl se jí občas do cesty, neunikl její výchovné lekci, která obnášela pár facek přes rošťáckou tvář, a to i přesto, že jeho výchovu neměla v popisu práce. Pokaždé ji ještě víc rozčílilo, když místo pláče přijal trest se vzdorovitým úsměvem. Zazlívala mu, že to kvůli němu se její svěřenkyně Vilemína nechová podle pravidel. Čím víc se dříve mírná dívka osvobozovala zpod jejího vlivu, tím víc chůva chlapce nenáviděla a škodila mu.

„Toto jsou soukromé pokoje. Pokud patříte pouze k doprovodu našich hostů, pak vás musím požádat, abyste se vrátila na místo, které vám bylo určeno.“

Chůva na něj chvilku nevěřícně zírala, jestli to myslí vážně. Na to se Fabian uvolněně napil z číše vína, trochu zlomyslně se usmál, a znovu objal Vilemínu kolem pasu, jako by už tam žena nebyla. Nikdy se nechoval k poddaným povýšeně, spíš naopak. Jen pro ni teď ale předvedl arogantního šlechtice, který může před svým sluhou chodit nahý, či vykonávat tělesnou potřebu, neboť služebník smí být chápán jako majetek pána, a není třeba se před ním nijak omezovat a stydět. Dokonce nestojí ani za rozčilování, protože to by chůvě dopřál pocit, že přikládá její osobě i jen nepatrný význam. Vilemína stěží zadržela úsměv a sledovala, jak se potupená žena v toporné úkloně vytratila ze dveří. V objetí si ji k sobě znovu přitiskl.

„To bychom měli.“

„Mohl jsi to říct i jinak,“ zašeptala.

„Nemohl. Protože má pravdu. Musíme se, bohužel, vrátit.“

„Ale jen na chvilku,“ dodal, když si všiml jejího hasnoucího úsměvu. Vilemína se zlehka dotkla koženého pouzdra, v němž měl zavěšenu zraněnou ruku, a zvedla k němu oči. Mlčky ji vzal za ruku a vedl zpět do sálu.

V zámku mnoho hostů nebylo. Dalo by se říct, že jen tolik, kolik obvykle Ferdinand August zval na větší večeři, jakých pořádal ve svých sídlech do měsíce několik. Neženil dědice rodu, přestože Fabiana miloval, jako by jím byl. Ze zámku v Roudnici přivezli na svatbu vhodné vybavení, protože slušných kousků nádobí tu bylo trvale jen tolik, kolik potřebovala knížecí rodina při občasných pobytech na zdejším, mírně zpustlém panství. I tak pro Vilemínu nepřestala být Nelahozeves tím, čím pro ni byla po celé dětství. Zámkem z pohádky se všemi jeho rozlehlými, opuštěnými sály, dlouhými chodbami obydlenými pouze věčným průvanem. Zapomenutý ve své nádheře, jako vzácná, zdobená pokladnice, kterou někdo ztratil na cestě, vypínal se zámek na skalnatém ostrohu, pod nímž protékala řeka Vltava. Ve srovnání s ním se jí zdála nedaleká Bělinská věž skromná, připravena pouze sloužit k pohodlnému přebývání. Měla ráda, ba milovala jejich starý útulný dům tak, jak je možné milovat domov, kde je nám dobře, ale vše zde mělo své místo, vše tu přesně sloužilo svému účelu. Novější, zdobnější nábytek měli jen v pražském domě. V Bělinské věži by ho ani nebylo kam dát. Místem se v zámku šetřilo, vždyť i její dívčí ložnice měla sotva rozměry salonku, jakých je tady v Nelahozevsi hned několik. V Bělinské věži je každý kout s rozmyslem využitý. Jedině snad ve věži, kterou tu zanechaly dřívější časy, mohla popustit uzdu fantazii. Po celé dětství nepřestala žadonit, aby jí dovolili se v ní natrvalo ubytovat. Rodiče měli přízemní námitky, že by tam v zimě zmrzla, protože věži chybělo vytápění. Mnohem víc volnosti k hrám bez dozoru jim tedy poskytovala Nelahozeves. Cítila se proto poctěna, že právě zde se koná její svatba.

Lesk tomuto opuštěnému paláci nepřinesl pouze dovezený drahý porcelán. Nelahozeves ve svých zdech hostila patnáctiletého následníka habsburského domu, římského krále Josefa. Ačkoliv Fabian patřil k jeho doprovodu po celou dobu dospívání, nepřijel sem budoucí císař jen tak oslavit jeho svatbu. Josefovo nevhodné chování způsobilo u dvora menší skandál a císař Leopold I. přijal nápad knížete Salma, Josefova hofmistra, aby nezvedeného syna na čas uklidili na venkov. Nelahozeves je přece jen, z pohledu Vídně, na konci světa, pomyslel si nejspíš vlivný dvořan. Nikdo tu Josefa nepozná, a když bude v doprovodu pouze několik mužů z jeho okruhu, nevzbudí skupina mladých lidí nechtěnou pozornost. Krátké vyhnanství však zatím pro temperamentního Josefa nebylo žádným trestem. Zdálo se, že dokonce spíš odměnou. Ačkoliv vyslechnout si před odjezdem výtky svého otce, císaře Leopolda, mu příjemné nebylo. Jediné, co si mladý muž z pokárání odnesl, bylo poučení, že pro příště se raději vyhne psanému projevu. Pochopitelně s takovým poznáním se otci nepřiznal. Tušil, že z pohledu zbožného císaře Leopolda by postrádalo patřičnou kajícnost a pokoru. Za skandální prozrazení mohou ty dopisy, které dceři Cateriny di Balbiano psal, uvědomil si Josef rozmrzele a pochopil, že není nic horšího, než když zhrzená milenka zachytí milostné vzkazy a zjistí, že se něžný přítel dvoří i její dceři. Bavil se pomyšlením, jak by asi Caterina vyváděla, kdyby věděla, že stihl svést nejen její dceru, ale i komornou. Pokud by počítal i jednu z matčiných dvorních dam, mohl by se otci pochlubit, že vztah se čtyřmi ženami současně po určitou dobu udržet lze. Leopolda však množství synových milostných dobrodružství, jeho nenasytnost, překvapilo i tak. A to je mu teprve patnáct let, uvědomil si užasle císař a sedl za psací stůl, aby v zoufalství požádal o radu osobního důvěrníka otce Marka z Aviana. Než stihne ctihodný kněz odpovědět, uklidí se tedy Josef na venkovský zámek a procvičí se v češtině, kterou jako budoucí panovník české země bude potřebovat. Díky té politováníhodné události mohl být římský král svědkem sňatku svých přátel z dětství.

Vstoupili ruku v ruce zpět. Nádherným prostorem Rytířského sálu to vzrušeně zašumělo. Svatebčanům už jejich nepřítomnost připadala dlouhá. Když totiž rozrušená z hlučné společnosti opustila při slavnostním hodování sál, Fabian jim zmizel z očí také. Manžel a s ním i římský král Josef ji na chodbě dostihli a přes její chabý protest ji unesli do půvabného modrého kabinetu. Pár okamžiků ji nechali v nejistotě a smáli se Vilemíninu úžasu, než si konečně uvědomila, kým plavovlasý mladík ve skutečnosti je. Nemohla tomu uvěřit. Ten pohledný chlapec, kterého jí představili jako Jakoba Ignacia, je opravdu ve skutečnosti římský král? Připomněli si s nostalgií dětský slib nerozlučného přátelství. Když se stali jeho společníky, bylo Josefovi sotva pět let. Malý arcivévoda padl do rukou hraběte Auesperga ve chvíli, kdy se k Vídni blížil Kara Mustafa se svou armádou. Zrádce Auesperg chtěl využít své znalosti tureckého jazyka, jichž kdysi nabyl v tureckém zajetí, a prodat císařova syna nepříteli, čímž by se zachránil a samozřejmě zbohatl. Za císařova syna by ho Mustafa zahrnul zlatem. Pár dní na to Kara Mustafa se svým vojskem oblehl Vídeň a oni v uzavřeném městě bojovali o život. Ji i Fabiana zavřeli v plesnivém sklepě u pekařského krámku. Když Starhembergovi muži vypátrali a osvobodili následníka trůnu z Auespergova držení, vysvobodili je ze sklepa také.

Po deseti letech hned Josefa, nyní už korunovaného římského krále, nepoznala. Vlastně by ji ani nenapadlo, že by se člen císařské rodiny mohl objevit na jejich svatbě. Potom, co si spolu krátce promluvili, neboť Josef si přál, aby Vilemína znala jeho pravou totožnost, je král nechal o samotě. A právě tehdy ji Fabian poprvé nečekaně políbil. Fabian, ačkoliv jí na tak dlouho zmizel z očí, neztratil se z jejího života tak docela. Občas o něm zaslechla nějaké novinky. Žil u dvora ve Vídni a ona snila o tom, že za ním jednou přijede, aby jí mohl konečně ukázat všechna ta krásná místa, slavnosti a taky město, které už bude určitě vypadat jinak, než jak vypadalo, když z něho po osvobození odjížděli. Jak šly roky, a Vilemína dospívala, ztrácela dětskou naivitu a tyto sny a touhy se postupně vytrácely. Nezapomněla na něj, ale bolelo ji, že on ano.

A teď jsou tedy manželi a císař jim udělil hraběcí titul. Vilemína si ještě neuvědomovala, co pro její život tento fakt bude představovat za změnu, chápala však, že pro Fabiana je takový postup na společenském žebříčku důležitý. Byl jedním z nejbližších mužů Josefova dvora. Brzy spolu odjedou do Vídně a pak všude tam, kam je služba u budoucího císaře zavane.

Fabian přede všemi kráčel Rytířským sálem uvolněně a sebevědomě. Ten klid mu záviděla. Jako vždy si z ostatních lidí nic nedělal. Dokonce i s císařem dokázal v dětství mluvit naprosto bez zábran, jako by to byl soused odvedle. Někdo v jeho klidném pohledu viděl lhostejnost či nedostatek úcty, ale jen málokdo si všiml i temného stínu, ať už se smál, nebo jen zamyšleně hleděl kamsi do prázdna. Přemýšlela, jestli i v jejích očích mohou ostatní spatřit záblesk prožité hrůzy. Nesou si ji v sobě oba dva. Otisk zoufalství, když uvěznění za hradbami Vídně čelili útokům turecké armády, všudypřítomné bídě, nemocem a smrti. Patří k němu, ať se to matce nebo chůvě nelíbí sebevíc, přesvědčovala samu sebe. S kým jiným by mohla prožít život? Kdo jiný by chápal, že občas nemá náladu vyjít ven, nebo dokonce i jen vylézt z postele. Kdo jiný by rozuměl tomu, že ji straší noční můry, když se někdy ve snech vrací do dětství a znovu utíká ulicemi rozbité Vídně, budí se schvácená, zalitá potem a lapá po dechu. Kdo jiný by ji mohl utěšit než právě Fabian, protože to prožil taky. Už jen tím, že jí svírá prsty, mírní její rozechvění. Snad až se trochu víc sblíží a oživí staré přátelství, mohou spolu být i šťastní.

U slavnostně prostřené tabule seděli hosté, bavili se a poslouchali hudbu. Vilemína zvedla hlavu. Mučily ji rozpaky, ale zároveň se cítila poctěna. V tomto krásném renesančním sále už jednou jako dítě s rodiči byla u příležitosti slavnostní večeře. Rytířský sál, impozantní místnost zámku Nelahozeves, prostupuje dvěma patry severovýchodního bastionu a zdobí ji nádherný strop. Fresky na zdech zobrazují hrdiny řeckých bájí, prostoru však vévodí obrovský krb, zhotovený z místního pískovce, který ve svazích nad řekou tvoří neproniknutelnou krajinu slují a skal. Pro někoho bludiště, pro ni i Fabiana cestičky, kterými by mohla jít i poslepu. Pískovec se tu těží odnepaměti stejně jako opuka, z níž je vystaven i hrad v Praze, sídlo českých králů. Na malém dřevěném pódiu se mačkal orchestr knížete Lobkowicze složený z úředníků jeho kanceláře, aby hostům hráli k tanci i poslechu. Kníže nijak netajil, že šanci na pozici písaře u něho mají především muži s hudebním nadáním. Posadila se na své místo k matce, která její chvilkové zmizení víc neřešila, pouze Vilemíně věnovala nespokojený pohled a hned se zas vrátila k rozhovoru s knězem. I ten se zdál lehce pohoršen chováním urozené nevěsty. Vilemína se vzdorem pohodila hlavou. Nic nového pod sluncem. Rozhodně se zrovna kvůli němu nehodlá namáhat a vysvětlovat, že v modrém kabinetu se zdržela na přání knížete Lobkowicze kvůli podpisu dokumentů. Na kněze si z dětských let neuchovala zrovna příjemné vzpomínky. V malém vesnickém kostelíku se s Fabianem setkávali při mších svatých a stejně jako on, i Vilemína trpěla nudou při nekonečně dlouhých kázáních. Fabian ji rozesmával úšklebky, což knězi, jenž na ně roztrpčeně shlížel z výšky kazatelny, nikdy neuniklo. V hodinách náboženství pak společně i s ostatními dětmi z okolí mrzli ve farářově přijímacím pokoji, zatímco se k nim zvenčí, skrz malá sklíčka v okně, prodíraly první sluneční paprsky úsvitu. Pan farář kvůli malým svěřencům nikdy nezatopil, a to ani v třeskutých únorových mrazech. Podezírali ho, že schválně. Byl to jeho způsob odplaty. Na vesnické děti míval po ruce rákosku, avšak na Vilemínu a Fabiana si ruku vztáhnout nedovolil. Občas se nechal bystrým Fabianem strhnout k diskuzi, z níž zpravidla nevycházel jako vítěz. A tak se mstil. Sáhodlouhými přednáškami, takovým výkladem Písma svatého, jakému se zdravý rozum bránil, nenápadnými ústrky, zdržováním, strašením a hrozbami před zkázou duše a věčným zatracením, pokud z nich nevyrostou poslušní lidé. Taková už byla povaha kněze z Nelahozevsi, který měl svět za místo, v němž má duše i tělo dobrého křesťana trpět a strádat, jako trest za život v hříchu. Až tehdy, když konečně osvobození řádili venku v čerstvě napadaném sněhu, zahřáli se z pobytu v ledovém pokoji. Nápad, aby Vilemína docházela na náboženství spolu s vesnickými dětmi, se zrodil v hlavě zlomyslné chůvy. Ačkoliv baronka Bělinská namítala, že se to pro Vilemínin původ nehodí, byl to Vilemínin otec, kdo chůvu vyslyšel. Uvěřil, že to chůva s Vilemínou myslí dobře, když chce, aby se dostala do společnosti stejně starých dětí. Sám se nikdy nad svůj stav nepovyšoval, s chlapy ze vsi se rád zastavil na kus řeči nebo džbán piva, které se v Nelahozevsi v malém vařilo. Nikdy by ho ani nenapadlo, že chůva prosadila skromnou výuku jako nástroj pomsty. Přesvědčila barona o dobrém vlivu skromných podmínek, a že teprve nepohodlí těla přinese potřebnou duchovní očistu a styk s dětmi poddaných ve Vilemíně utlumí pýchu a probudí pokoru. Moc dobře však věděla, že se kněz nezdráhá použít na své svěřence i tělesných trestů. Ty drobné ústrky, zima a nuda, kterou malá Vilemína pociťovala, přinášely chůvě radost, protože to byl jediný způsob, jak si s ní mohla za neposlušnost vyrovnat účty.

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ Nelahozeves červenec 1693

Svatba v Nelahozevsi

ČÁST DRUHÁ Praha srpen 1693 – září 1693

ČÁST TŘETÍ Vídeň září 1693 – listopad 1698