Michael Robotham

Hodná a zlobivá holka

Originální název: Good Girl Bad Girl

Vydáno u Sphere, Londýn 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 by Bookwrite Pty. Ltd.

The moral right of the author has been asserted.

This book is a work of fiction. Any references to historical events, real people, or real places are used fictitiously. Other names, characters, places, and events are products of the author’s imagination, and any resemblance to actual events or places or persons, living or dead, is entirely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Martina Williams Buchlová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9820-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9821-1 (mobi)

Pro Jonathana Margolise

Čistá a prostá pravda

je zřídka čistá a nikdy prostá.

OSCAR WILDE

1

Cyrus

„Která to je?“ ptám se a nakláním se k pozorovacímu sklu.

„Blond. Vytahaný svetr. Sedí sama.“

„A ty mi neřekneš, proč tu jsem?“

„Nechci ovlivnit tvůj posudek.“

„A co posuzuji?“

„Jen ji sleduj.“

Znovu se podívám na skupinku puberťáků, dívky i chlapce. Většina jich má na sobě džíny a dlouhá trika s dlouhými rukávy, které schovávají jakékoli známky sebepoškozování. Někteří z nich se řežou, jiní se pálí nebo škrábou. Další jsou bulimici, anorektici, pyromani, sociopati nebo narcisisti, jiní mají OCD nebo ADHD. Pro některé je problém jídlo nebo drogy, jiní polykají nebezpečné předměty, běhají proti zdi nebo se úmyslně vydávají vstříc obrovskému riziku.

Evie Cormacová má kolena přitažená k bradě, skoro jako by nedůvěřovala podlaze. Vypadá podrážděně, ale pěkně. Mohlo by jí být osmnáct nebo klidně i čtrnáct. Ještě není úplně žena ani dívka, která se loučí s dětstvím, ale je na ní něco nestárnoucího a neměnného, jako by byla svědkem toho nejhoršího, ale dostala se z toho. Její hnědé oči rámují zahuštěné řasy a odbarvené vlasy má střižené do rozcuchaného delšího mikáda. Konce rukávů svetru muchlá v pěstech a tahá si ho tak dolů od krku, čímž odhaluje červené stopy pod čelistí. Mohly by to být cucfleky nebo otisky prstů.

Vedle mě stojí Adam Guthrie a prohlíží si Evie, jako by byla nejnovějším přírůstkem v zoologické zahradě.

„Proč je tady?“ ptám se.

„Momentálně je jejím primárním přestupkem úmyslné ublížení na zdraví. Zlomila někomu čelist půlkou cihly.“

„Momentálně?“

„Bylo toho víc.“

„Kolik?“

„To nestojí za řeč.“

Buď se snaží být vtipný, nebo je vědomě natvrdlý. Jsme v Langford Hall, dětském domově se zvýšenou ostrahou v Nottinghamu. Guthrie je místní sociální pracovník. Má na sobě vytahané džíny, těžké boty a mikinu s logem ragbyového týmu. Až moc se snaží vypadat jako „jeden z nich“, jako někdo, kdo se dokáže ztotožnit s pubertální delikvencí a násilím, namísto podřadného veřejného pracovníka s manželkou, dvěma dětmi, hypotékou a příliš nízkým platem. Chodili jsme spolu na vysokou a bydleli jsme na stejné koleji. Neřekl bych, že jsme byli přátelé, spíš jsme se potkávali, ale před pár lety jsem byl na jeho svatbě a vyspal jsem se s jednou družičkou. Nevěděl jsem, že to byla Guthrieho nejmladší sestra. Zachoval bych se jinak? Nejsem si jistý. Nijak mi to nevyčítal.

„Jsi připravený?“ Přikývnu.

Vejdeme do místnosti a přistrčíme si dvě židle do kroužku plného puberťáků, kteří nás napůl znuděně a napůl podezřívavě pozorují.

„Dnes tu máme hosta,“ začne Guthrie. „Tohle je Cyrus Haven.“

„Kdo je to?“ zeptá se jedna z dívek.

„Jsem psycholog,“ odpovím.

„Další!“ řekne ta stejná dívka a zašklebí se.

„Cyrus je tady jen jako pozorovatel.“

„Náš, nebo váš?“

„Všech.“

Podívám se, jak reaguje Evie. Prohlíží si mě prázdným pohledem.

Guthrie překříží nohy, nohavice se mu vyhrne nahoru po holeni a on tak odhalí svůj hladký bledý kotník. Je to ten typ veselého oplácaného chlapíka, který si promne ruce v očekávání vší té zábavy pokaždé, než se do něčeho pustí.

„Začneme představováním, můžeme? Chtěl bych, abyste každý řekl Cyrusovi svoje jméno, odkud jste a proč jste tady. Kdo začne?“

Nikdo nereaguje.

„Co třeba Alana?“

Zavrtí hlavou. Sedím přímo naproti Evie. Ví, že se na ni dívám.

„Holly?“ ptá se Guthrie.

„Ne.“

„Evie?“ Neodpoví.

„Je fajn, že máš dneska na sobě trochu víc oblečení,“ pokračuje Guthrie. „Ty taky, Holly.“

Evie si odfrkne.

„Byl to oprávněný protest,“ odporuje mu Holly a trochu ožije. „Protestovaly jsme proti zastaralým stereotypům ohledně postavení a pohlaví, který jsou v tomhle gulagu řízeným bílými šovinisty zakořeněný.“

„Děkuji, soudružko,“ reaguje Guthrie sarkasticky.

„Začneš, Nathane?“

„Neříkejte mi tak,“ ozve se dlouhán s čelem posetým pupínky.

„Jak bych ti měl říkat?“

„Nat.“

„Jako že jsi nějakej nadčlověk?“ vloží se do toho Evie.

„N… A… T,“ vyhláskuje jí to.

Guthrie si vyndá z kapsy malého pleteného medvídka a hodí ho Natovi. „Jsi na řadě. Nezapomeňte, kdo má medvěda, může mluvit. Nikdo jiný ho nesmí přerušovat.“

Nat si pohupuje medvídka na kolenou.

„Jsem z Sheffieldu a zavřeli mě tady, protože jsem hodil bobek v sousedovic Volkswagenu, když ho zapomněl zamknout.“

V kole se ozývá chichotání. Evie se nepřipojí.

„Proč jsi to udělal?“ ptá se Guthrie.

Nat nonšalantně pokrčí rameny. „Byla to sranda.“

„Na sedadle řidiče?“ zeptá se Holly.

„Jo. Jasně. Kde jinde? Ten kretén si stěžoval u policie, tak jsme mu s klukama trochu nakopali.“

„Lituješ toho?“ ptá se Guthrie.

„Ani ne.“

„Hlavu mu museli spravovat kovovými destičkami.“

„Jo, ale měl pojištění a dostal odškodnění. Moje máma musela zaplatit pokutu. Vidím to tak, že si ten hajzl ještě vydělal.“

Guthrie začne argumentovat, ale potom si to rozmyslí.

Možná mu došlo, jak je to zbytečné.

Medvídek se přesune k Reebah z Nottinghamu, která je bolestně vyhublá a která si sama sešila rty k sobě, protože se ji její otec snažil donutit jíst.

„Co tě nutil jíst?“ zeptá se jedna z dívek, která je tak při těle, že ani nemůže dát kolena k sobě.

„Jídlo.“

„Jaké jídlo?“

„Narozeninový dort.“

„Ty jsi ale idiot.“

Guthrie je přeruší. „Žádné kritizující komentáře, prosím, Cordelie. Můžeš mluvit, jenom když máš medvěda.“

„Tak mi ho dej,“ řekne a vyškubne medvídka Reebah z rukou.

„Hej! Ještě jsem neskončila!“

Dívky spolu chvíli zápasí, dokud se do toho nevloží Guthrie, ale Reebah mezitím zapomněla, co chtěla říct. Medvídek už je na dalším klíně. „Jmenuji se Cordelie, pocházím z Leedsu, a když mě někdo naštve, tak jim to nandám, víte. Zaplatí za to.“

„Když tě někdo naštve?“ ptá se Guthrie.

„Jo.“

„Co tě třeba naštve?“

„Když mi někdo řekne, že jsem tlustá.“

„Ale ty jsi tlustá,“ poznamená Evie.

„Drž sakra hubu!“ zařve Cordelie a vyskočí na nohy. Je dvakrát větší než Evie. „Řekni to ještě jednou a roztrhnu tě.“

Guthrie se postaví mezi ně. „Omluv se, Evie.“

Evie se sladce usměje. „Omlouvám se, že jsem řekla, že jsi tlustá, Cordelie. Myslím, že jsi trochu zhubla. Vlastně vypadáš jako lunt.“

„A to znamená co?“

„Štíhle.“

„Jdi do hajzlu!“

„Dobře, uklidněte se,“ přeruší je Guthrie. „Cordelie, proč tady jsi?“

„Moc rychle jsem vyrostla,“ odpoví. „O panenství jsem přišla asi v jedenácti. Spala jsem s klukama i s holkama a kouřila jsem hodně trávy. Heroin jsem zkoušela ve dvanácti a perník ve třinácti.“

Evie zvedne oči v sloup.

Cordelie se na ni podívá. „Máma na mě zavolala policii, tak jsem se ji pokusila otrávit čističem na podlahu.“

„Abys ji potrestala?“ ptá se Guthrie.

„Možná,“ odpoví Cordelie. „Byl to takovej experiment, víte. Chtěla jsem vědět, co se jako stane.“

„Vyšlo to?“ zeptá se Nat.

„Ne,“ odpoví Cordelie. „Řekla, že ta polívka chutná nějak divně, a nedojedla ji. Pozvracela se a to bylo všechno.“

„Mělas použít oměj,“ poradí jí Nat.

„To je co?“

„Rostlina. Slyšel jsem o zahradníkovi, kterej umřel, když se dotkl jejích listů.“

„Moje máma nemá ráda zahradničení,“ odpoví mu Cordelie, která nepochopila, jak to myslí.

Guthrie přesune medvídka k Evie. „Jsi na řadě.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Můj životní příběh není důležitý.“

„To není pravda.“

Evie vzdychne a předkloní se, opře se předloktím o kolena a sevře medvídka oběma rukama. Trochu se jí změní přízvuk.

„Můj otec byl majitel pekárny. Přišel z Belgie a vypracoval se úplně sám. Trpěl lehkým případem narkolepsie a homosexuálními tendencemi. Moje matka byla patnáctiletá francouzská prostitutka Chloe, která měla blány mezi prsty u nohou…“

Zasměju se. Všichni se na mě podívají.

„To je z Austina Powerse,“ vysvětlím. Upírají na mě prázdné pohledy.

„Z toho filmu… Mike Myers… Doktor Zloun.“ Pořád nic.

Evie nahodí drsný skotský přízvuk. „Nejdřív to podstatné. Kam se tu chodí srát? Už mi léno líže trencle.“

„Tlustý parchant.“

Evie se usměje. Guthrie je otrávený, jako bych podněcoval nepokoje.

Vyvolá další puberťačku. Tahle má ve vlasech modrý pruh a piercingy v uších, v obočí a v nose.

„Co sem přivádí tebe, Sereno?“

„No, to je na dlouhý vyprávění.“ Kolem dokola se ozývají vzdychy.

Serena vypráví, jak jela v šestnácti na studentský výměnný pobyt do Ameriky a žila v Ohiu u rodiny, která měla syna ve vězení za vraždu. Chtěli po ní, aby ho každé dva týdny navštěvovala a přitom měla na sobě své nejvíc sexy oblečení. Minišaty. Krátká trička.

„Seděl za sklem a jeho táta po mně chtěl, abych se předklonila a ukázala mu kozy.“

Evie si kýchne do ohbí lokte a zvuk, který při tom vyloudí, zní hodně jako „Blbost“.

Serena se na ni výstražně podívá, ale pokračuje ve svojí historce. „Jednou v noci, když jsem spala, přišel ten otec ke mně do pokoje a znásilnil mě. Byla jsem až moc vystrašená, abych to řekla svým rodičům nebo zavolala policii. Byla jsem sama v cizí zemi tisíce mil od domova.“ Rozhlédne se kolem a hledá náznaky sympatie.

Evie znovu kýchne a udělá u toho stejný zvuk. Serena se ji snaží ignorovat.

„Po návratu domů jsem začala mít problémy – pila jsem a ubližovala jsem si. Rodiče mě poslali k terapeutovi. Ze začátku vypadal moc mile, ale potom se mě pokusil znásilnit.“

„Ježíši Kriste!“ řekne Evie znechuceně.

„Nejsme tady, abychom někoho soudili,“ varuje ji Guthrie.

„Ale ona si ty sračky vymýšlí. Jakej má to svěřování smysl, když si lidi budou vymýšlet?“

„Jdi někam!“ zařve Serena a ukáže Evie vztyčený prostředník.

„Trhni si,“ odpoví Evie.

Serena vyskočí na nohy. „Jsi zrůda! Všichni tady to vědí.“

„Prosím, posaďte se,“ vloží se do toho Guthrie a snaží se dívky udržet od sebe.

„Řekla, že jsem zatracená lhářka,“ zafňuká Serena.

„Ne, neřekla,“ odporuje Evie. „Řekla jsem, že jsi pošahaná zatracená lhářka.“

Serena se protáhne pod Guthrieho rukou, vrhne se na Evie a shodí ji ze židle. Dívky spolu zápasí na zemi, ale Evie vypadá, že se při vykrývání úderů směje.

Rozezní se alarm, do místnosti vtrhne bezpečnostní tým a odtáhne Serenu pryč. Ostatní puberťáci jsou posláni zpátky do svých pokojů, všichni kromě Evie. Opráší si oblečení, potom se dotkne koutku úst a mezi palcem a ukazovákem si rozmaže krev.

Podám jí kapesník. „Jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě. Pere se jako holka.“

„Co se ti stalo s krkem?“

„Někdo se mě snažil uškrtit.“

„Proč?“

„Mám ten typ obličeje.“

Přitáhnu jednu židli a naznačím Evie, aby se posadila. Poslechne, překříží nohy a odhalí tak elektronický náramek na svém kotníku.

„Proč ho máš?“

„Myslí si, že budu chtít utéct.“

„A budeš?“

Evie si přiloží ukazovák ke rtům a naznačí, že je to tajné.

„Při první příležitosti.“

2

Cyrus

Guthrie na mě čeká v hospodě jménem Muž ze železa, je pojmenovaná podle nedalekých Stantonských železáren, které před lety zavřely. Je usazený na barové stoličce s prázdným půllitrem mezi lokty a dívá se, jak mu hospodský čepuje čerstvé pivo.

„Popíjíš pravidelně?“ zeptám se, když si sedám vedle něj.

„Je to můj únik,“ odpoví. Jeho bledé buclaté prsty zdobí snubní prsten ze tří spojených kroužků.

Barman se zeptá, jestli něco chci. Zavrtím hlavou a Guthrie vypadá zklamaně, že bude pít sám. Přes jeho rameno vidím do salonku s kulečníkovým stolem a herními automaty, které hrají a blikají jako atrakce na pouti.

„Vypadáš dobře,“ řeknu mu. Lžu. „Jaký je manželství?“

„Úžasný. Skvělý. Kvůli němu tloustnu.“ Poklepe si na břicho. „Měl bys to zkusit.“

„Tloustnutí?“

„Manželství.“

„Co děti?“

„Rostou jako z vody. Už máme dvě, kluka a holku, osm a pět.“

Nemůžu si vzpomenout na jméno jeho ženy, ale vybavuju si, že byla z východní Evropy, měla silný přízvuk a svatební šaty, které vypadaly jako projekt z ručních prací, který se někomu zásadně vymkl z rukou. Guthrie ji poznal, když učil pár hodin v jazykové škole v Londýně.

„Co říkáš na Evie?“ ptá se.

„Je kouzelná.“

„Je jedna z nich.“

„Z koho?“

„Z živých detektorů lži.“

Zadržím výbuch smíchu. Guthrie vypadá ublíženě.

„Viděl jsi ji. Věděla, že lžeš. Úplně čaruje s pravdou – přesně, jak jsi psal ve svojí diplomce.“

„Tys četl moji diplomku?“

„Do posledního slovíčka.“

Zakřením se. „To bylo před osmi lety.“

„Vyšla knižně.“

„A došel jsem k závěru, že čarodějové s pravdou neexistují.“

„Ne, řekl jsi, že jsou v populaci zastoupeni jen v minimálním množství – možná jeden na pět set lidí – a ti nejlepší z nich se trefí jen v osmdesáti procentech případů. Taky jsi napsal, že někdo by si mohl vypěstovat ještě lepší schopnosti, někdo, kdo by se nenechal ovlivnit emocemi nebo nedostatkem informací o svém subjektu, někdo, kdo dokáže fungovat na vyšší úrovni.“

Ježíši, on to vážně četl!

Chtěl bych ho zastavit a říct mu, že se mýlí. Strávil jsem zkoumáním čarodějů s pravdou dva roky, četl jsem dostupnou literaturu, studoval minulé výzkumy a experimentoval s více než třemi tisíci dobrovolníků. Evie Cormacová je na to, aby čarovala s pravdou, moc mladá. Obvykle jsou ve středním věku nebo starší a čerpají ze svých zkušeností například z práce detektivů, soudců, právníků, psychologů a tajných agentů. Puberťáci mají moc práce s koukáním do zrcadla a studováním svých telefonů na to, aby dokázali číst nenápadné, skoro nepatrné změny ve výrazech obličeje, drobné odlišnosti v řeči těla nebo tónu hlasu.

Guthrie čeká na moji odpověď.

„Myslím, že se pleteš,“ řeknu.

„Ale viděl jsi, že to dělá.“

„Je to velmi chytrá manipulativní puberťačka.“

Sociální pracovník si povzdychne a zadívá se do svojí napůl prázdné sklenice. „Dohnala mě k tomu.“

„K čemu?“

„K pití. Podle mého doktora mám tělo šedesátníka. Vysoký krevní tlak, srdce obalené tukem a jsem na pokraji cirhózy.“

„A jak to souvisí s Evie?“

„Pokaždé, když s ní mluvím, chtěl bych se schoulit do klubíčka a brečet. Na začátku roku jsem si vzal dva měsíce volna – zdravotní volno, ale nepomohlo to. Moje žena teď vyhrožuje, že mě opustí, pokud s ní nepůjdu do manželské poradny. Nikomu jsem to neřekl, ale Evie to nějak věděla.“

„Jak?“

„Jak myslíš?“ Guthrie nečeká na moji odpověď. „Věř mi, Cyrusi. Ona pozná, když jí někdo lže.“

„I kdyby to byla pravda, nevím, proč tu jsem.“

„Mohl bys jí pomoct.“

„Jak?“

„Podala k soudu žádost o propuštění, ale není na odchod z Langford Hall připravená. Je dyslektička. Antisociální. Agresivní. Nemá žádné přátele. Ani ji nikdo nenavštěvuje. Představuje nebezpečí pro sebe i pro ostatní.“

„Jestli je jí osmnáct, má právo posunout se dál.“

Guthrie zaváhá, zatahá si za límec a odhrne si ho od krku.

„Nikdo neví, kolik jí přesně je.“

„Jak to myslíš?“

„Neexistuje žádný záznam o jejím narození.“

Zamrkám na něj. „Něco existovat musí – složka z nemocnice, záznamy porodní asistentky, zápisy do školy…“

„Žádné záznamy nejsou.“

„To není možné.“

Guthrie se na chvíli odmlčí, aby dopil svoje pivo a mávl na barmana, že si dá další. Potom ztiší hlas do šepotu. „Co ti teď povím, je velmi důvěrné. Tím myslím přísně tajné. Nesmíš se o tom nikomu ani zmínit.“

Chce se mi smát. Guthrie je ten nejnepravděpodobnější špion v historii.

„Mluvím vážně, Cyrusi.“

„OK. OK.“

Donesou mu pivo. Vyrovná si ho na prostředek podtácku a čeká, až se barman vzdálí z doslechu. Oknem dovnitř dopadá pruh slunečního světla. Vznáší se v něm smítka prachu a dodávají hospodě kostelní atmosféru, ve které mi Guthrie vyloží svou zpověď.

„Evie je ta holka z bedny.“

„Kdo?“

„Andělská tvář.“

Okamžitě pochopím, na co odkazuje, ale nevěřím tomu. „To nemůže být pravda.“

„Je to ona.“

„Ale to bylo…“

„Před šesti lety.“

Ten příběh si vybavuju. V tajné místnosti v domě v severním Londýně našli dívku. Bylo jí jedenáct nebo dvanáct, ale vážila asi jako pětileté dítě. Divoké stvoření se zacuchanými vlasy a divokýma očima, které mělo blíž ke zvířeti než k člověku. Mohla by vyrůstat s vlky. Schovávala se jen pár desítek centimetrů od místa, kde policie objevila židli s rozkládajícím se tělem muže umučeného k smrti. Žila tam s tím tělem měsíce. Plížila se ven pro jídlo, o které se dělila se dvěma psy v boudě na zahradě.

Ty první fotografie obletěly celý svět. Strážník mimo službu nesoucí malé dítě nemocničními dveřmi. Nenechala na sebe nikoho jiného sáhnout a promluvila, jen aby si řekla o jídlo a zeptala se, jestli jsou psi v pořádku. Sestry jí říkaly Andělská tvář, protože nějak jí říkat musely. Její případ několik týdnů dominoval všem zprávám. Všichni měli jednu otázku. Kdo to je? Odkud se vzala? Jak přežila?

Guthrie čeká, až si srovnám myšlenky.

„Nikdy ji neidentifikovali,“ vysvětlí. „Policie zkoušela všechno – složky pohřešovaných osob, DNA, rentgeny kostí, stabilní izotopy… Její fotografie obletěla svět, ale nebylo to k ničemu.“

Jak se dítě může objevit jen tak z ničeho nic – bez jakéhokoli záznamu o narození nebo cestě životem?

Guthrie pokračuje. „Byla svěřena do péče soudu a dostala nové jméno – Evie Cormacová. Ministr vnitra na ni uplatnil paragraf 39, který zakazuje, aby kdokoli vyzradil její identitu, lokalitu nebo ji fotil a natáčel.“

„Kdo to ví?“ ptám se.

„V Langford Hall jenom já.“

„Proč tady je?“

„Jiné místo není.“

„Tomu nerozumím.“

„Umístili ji do desítky různých rodin, ale vždycky buď utekla, nebo ji poslali zpátky. Její případ vedli čtyři různí lidé, taky měla tři psychology a bůhví kolik sociálních pracovníků. Já jsem zůstal jako poslední.“

„Jak je na tom z hlediska duševního zdraví?“

„Prošla každým testem od Balthazara po Winslowa.“

„Pořád nechápu, proč tu jsem.“

Guthrie vyžahne na dva prsty ze svojí sklenice a rozhlédne se po baru.

„Jak jsem říkal, Evie je svěřená soudu, což znamená, že všechna důležitá rozhodnutí o jejím prospěchu dělá Nejvyšší soud a o její každodenní péči rozhodují místní úřady. Před dvěma měsíci si podala žádost o zplnoletnění.“

Konec ukázky

Table of Contents

1 Cyrus

2 Cyrus