Bytosti schopné zemřít

Francouzští prokletí básníci 20. století

Bytosti schopné zemřít

Francouzští prokletí básníci 20. století

Uspořádali a přeložili

Václav Jamek, Erik Lukavský

a Petr Zavadil

Kniha vychází s podporou

Ministerstva kultury ČR

Světová poezie

Bytosti schopné zemřít

Francouzští prokletí básníci 20. století

Z francouzských originálů vybrali a přeložili

Václav Jamek, Erik Lukavský a Petr Zavadil

Reprodukce na obálce Alén Diviš,

Vzpomínka na zeď v cele, 1941–1943

Jako eknihu vydalo roku 2019 Fra,

Šafaříkova 15, Praha 2, www.fra.cz

Elektronické vydání první

© Éditions Fra, 2008, 2019

Texts © All rights reserved, 2008

Translation, selection © Václav Jamek,

Erik Lukavský, Petr Zavadil, 2008

Cover artwork © Vojenský historický ústav, 2008

ISBN 978-80-86603-36-0

ISBN 978-80-7521-110-1 (Pdf)

ISBN 978-80-7521-111-8 (ePub)

ISBN 978-80-7521-112-5 (Mobi)

JACQUES PREVEL

(1915–1951) Píše svůj život a žije tím, co píše. Poezie je pro něj jedinou možností, jak pochopit podivnou propast, která ho dělí od ostatních. Svého mistra nalézá v Antoninu Artaudovi, který mu v blázinci diktuje své šílené vize a ani si nevšímá Prevelova drsného kašle. Prevel chrlí své básně stejně jako krev z plic, když umírá v náručí své milované Jenny.

ROGERU GILBERT-LECOMTOVI

Ani stín ani světlo

Jen zpustošené dny a roztříštěný čas

Ani stín ani světlo

Jen zpustošené nebe

Ztěžklé neklidem úzkostí a neskutečnem

Ve mně.

Ani stín ani světlo

Jen strach roků jež brázdí moji tvář

A smutného mě znehybňují v čase

Ani Láska ani Sláva

Ani naděje Nadání

Dokonce ani jistota cesty vstříc

Prázdnotě a tichu

Dokonce ani jistota rozkoše z podzimu

Nic, jen výhost

Dokonce ani šelest větru dokonce ani déšť

Dokonce ani šťastné odměření tajné marné touhy

Ani stín ani světlo

Jen nepokoj a roztříštěný čas

Ve mně.

Pokud ještě není známý můj hlas

Pak je vše ztracené než to znovu nastalo

Pak je také vše trpělivé

A já se znovu musel učit slunce a noc.

Tam odtud

Jsem přinesl jen ticho

A musel jsem se znovu učit slova jež je třeba říkat

A postavit si stranou svět

S utichlým dozvukem toho druhého který už není

Se silou jeho ztracené radosti

Když Čas neměl žádnou moc

Dlouho jsem musel žít svůj život aniž jsem ho chápal

Narážet na mrtvé

Namáhavě je odstraňovat z cesty

Než jsem přistoupil na jejich noc a pochopil jejich přítomnost.

VALU CONSTANTINOVI

Vy kteří víte že už jsem žil

Vy chápete dosah mých gest

A dáváte smysl mým slovům

Vy kteří víte že přicházím z noci

Vy kteří víte že jdu do noci

A že jsem mezi mrtvými vědomě mrtvý

Vy znáte mé radosti i mé bolesti

A Zlo jež mi jeden za druhým požírá dny

Vy jste mi vyjevili tvary a obřady

A to málo čím jsem a všechno co jsem

A mluvili jsem při vědomí toho co jsme:

Naše stíny naslouchaly kolem nás

A podávaly o nás svědectví jako o prudkých světlech.

Jako přízračný vítr

Vítr který se omílá o slehlou trávu

Zní tvůj hlas a mate mě

A jeho křik vyhlašuje všechno co jsem znal

Nespoutanost, radost a ticho a bolest

A můj ukřižovaný život rozptýlený v čase

Tvýma rukama rozdaný našemu zastřenému bytí

A vyprávěný mou tváří a vyprávěný tvou tváří.

A vzpomínám si na stesky...

Konec ukázky

Table of Contents

Jacques Prevel

Ani stín ani světlo

Pokud ještě není známý můj hlas

Vy kteří víte že už jsem žil

Jako přízračný vítr

Gilberte H. Dallasová

Gérald Neveu

Stanislas Rodanski

Roger-Arnould Rivière

Jean-Pierre Duprey

Francis Giauque

Jean-Philippe Salabreuil