Otci, který mě inspiroval,

abych šel za svými sny,

a Aryi a Asherovi,

díky nimž se celé dny usmívám

STRAIGHT FLUSH. Copyright © 2013 by Ben Mezrich. All rights reserved. Translation © Dana Šimonová, 2014

ISBN 978-80-7252-532-4

POZNÁMKA AUTORA

Tato kniha je napínavým vyprávěním založeným na nespočetných rozhovorech, mnoha rozličných zdrojích informací a na tisících stránek soudních spisů. Na několika místech jsem změnil detaily prostředí i popisů, abych chránil identitu osob, a zároveň jsem pozměnil i některá jména a charakteristiky, abych chránil soukromí daných jedinců. V některých případech používám techniku znovu vytvořených rozhovorů, založených na vzpomínkách vyprávějících osob, zvlášť ve scénách, které se odehrály před více než deseti lety.

KAPITOLA 1

19. prosince 2011

Mezinárodní letiště Juan Santamaría, San José, Kostarika

Deset minut před pátou hodinou ranní byla šedivá obloha obtěžkána hustými mraky odcházející bouřky, jimiž sem tam zasvitly pruhy tropické modře a žluti – a Brentovi se najednou v záblesku slunečního paprsku odraženého ve skle otočných dveří zobrazilo celých posledních sedm let.

Brent Beckley vešel do špatně klimatizovaného terminálu největšího letiště této středoamerické země. Brent – vysoký něco přes sto osmdesát centimetrů, s chlapeckými rysy, hranatou bradou a světle hnědými, nakrátko ostříhanými vlasy padajícími mu na široké čelo – kráčel rychle, až mu italské kožené boty za pět set dolarů vrzaly po nablýskaném linu. Měl na sobě konzervativní tmavě modrý oblek a kravatu. V pravé ruce nesl tašku a přes levé rameno měl přehozený těžký zimní kabát. Každý, kdo by se na něj podíval, by ho odhadl na dalšího dychtivého cizího byznysmena, který odlétá na důležitou schůzku na sever. Američtí obchodníci byli tady na letišti Juan Santamaría obvyklým jevem, symbolizujícím cizineckou komunitu, která se za posledních deset let, poté co Brent poprvé dorazil do této tropické země, rychle rozrůstala.

Ale Brent ve skutečnosti nebyl na cestě na obchodní schůzku. Vlastně byl nejspíš na cestě do vězeňské cely. A celá jeho pouť od počátku až po současnost vůbec nebyla obyčejná. Působil klidným, chladným, soustředěným dojmem – s rameny staženými dozadu a hlavou napřímenou –, v nitru však byl vyděšený. Po páteři mu stékal pot. Musel vynaložit všechnu svou vůli na to, aby se mu neklepala kolena a aby se dokázal pohybovat vpřed.

Tři metry před labyrintem vytvořeným z modrého provazu, který vedl k celní a bezpečnostní službě, si všiml muže, jenž kráčel přímo k němu. Zpomalil. Na první pohled ten člověk nevypadal jako federální agent: byl hubený až kostnatý, s úzkým obličejem, ostrým, trojúhelníkovitým nosem a dlouhýma nohama skrytýma v záhybech khaki kalhot. Z rukávů bílé košile mu trčely pavoukovité paže. Muž se usmál, protože Brenta okamžitě poznal, přestože se dosud nesetkali. I Brent se pokusil usmát, ale svaly v obličeji měl strachem ztuhlé.

Sotva třicetiletý Brent se narodil v malém městě ve státě Montana. Po vysoké škole pracoval ve společnosti, která měla být obyčejnou internetovou firmou. Nikdy samozřejmě nepředpokládal, že jeho kariéra skončí tím, že bude mít na tropickém letišti podobnou schůzku s usmívajícím se americkým agentem.

I když ten muž nemusel být nutně agentem. Z toho, co si Brent pamatoval z dopisu, který dostal minulý týden a kde byly uvedeny přesné instrukce, jak se tato schůzka uskuteční, v mužově oficiálním titulu stálo, že je jakýmsi „prostředníkem“ mezi americkým ministerstvem zahraničí na velvyslanectví v San José a jím. Přes ostré rysy v obličeji vypadal spíš jako laskavý účetní než mstivý tajný agent.

Ale jestli se Brent za posledních sedm let něčemu naučil, tak že jen velice málo věcí v životě je opravdu černých nebo bílých. Většina z nich je směsicí dobra a zla.

„Dobrý den, pane Beckley,“ pozdravil ten muž, když zastavil Brenta ani ne metr před bludištěm z modrého provazu. „Jmenuju se David Foster. Rád vás poznávám.“

Brent potřásl muži rukou a snažil se vymyslet, co mu má odpovědět. Když na nic nepřišel, předložil mu Foster dva dokumenty. Ten první okamžitě poznal. Byl to jeho americký pas – který před třemi dny odevzdal na velvyslanectví pro ministerstvo zahraničí. Cítil, jak mu vyschlo v ústech. Bez bližšího zkoumání viděl, že někdo doprostřed přední stránky prorazil tři díry. Každý z těch černých kroužků jako by mu způsobil podobnou díru v žaludku. Ten znehodnocený pas svědčil o něčem konečném a skutečném. Jeho znehodnocení mu připadalo jako zbytečný a záštiplný akt.

Když se Brent před týdnem poprvé rozhodl, že se půjde Američanům vzdát, velvyslanectví si vyžádalo kopii jeho pasu. Brent byl rád, že může spolupracovat, a nabídl jim originál, aby si ho mohli sami zkopírovat. A oni ho hbitě zkonfiskovali. Teď viděl, jaké to mělo důsledky.

Vypadalo to na další krok v této ošidné hře. Brent souhlasil s tím, že se vydá americkým úřadům, a právě se snažil přestěhovat rodinu do Spojených států – avšak ani to jim zjevně nestačilo.

Zdálo se, že Foster čte Brentovi myšlenky. Rychle odložil znehodnocený pas stranou a ukázal mu druhý dokument: podobný, tenký pas s přední stranou dosud nedotčenou. Brent si oba pasy přebral a prozkoumal ten menší. Zjistil, že platí pouze jediný den. Brent tedy mohl pořád ještě cestovat jako jiní Američané – dalších dvacet čtyři hodin.

Následoval okamžik trapného ticha. Poté Brent pokrčil rameny a schoval oba pasy do kapsy saka.

„Co teď?“ zeptal se.

Foster se zatvářil laskavě a pokývl hlavou k modrým provazům za nimi.

„Před vaším odletem musíme nějak zabít hodinu času. Nechcete zajít na kafe?“

To Brent nečekal – protože netušil, co by měl očekávat. Přikývl a následoval muže k přepážce.

Díky němu přes ni Brent prošel nejrychleji v životě. Obvykle se bezpečnostní prověrka na kostarickém letišti vlekla donekonečna, zvlášť pro mladé Američany, jako byl on. Brent měl zkušenosti s tím, jak si někteří imigrační úředníci na mladých Američanech cestujících z USA či do USA s chutí zgustli. Domníval se, že se tak děje kvůli značným nesrovnalostem mezi oběma kulturami. Pro obyčejného Kostaričana byli Američani bohatí, sebevědomí a většinou i nesnesitelní. Z toho, co Brent viděl z davu Severoameričanů, kteří drželi místní turistický průmysl nad vodou, se obvykle jednalo o větší skupiny mužů, již trávili dopoledne tím, že se roztahovali na neposkvrněných mořských plážích jako kňourající, nadmutá a zvracející mořská prasata a po večerech se potloukali po legálních bordelech, které by strčily do kapsy území s červenými lucernami po celém světě. Dobrá, možná že imigrační úředníci měli v něčem pravdu. Teď si mohl libovat, protože byl přes imigrační a bezpečnostní úředníky převeden rychlým krokem podobným olympijské soutěžní disciplíně. Zdálo se, že Foster zná všechny pracovníky letiště, a co bylo ještě lepší, že umí perfektně španělsky. Mluvil jako rodilý mluvčí – ačkoli z toho mála, co si o něm Brent dal dohromady, byla Kostarika nejspíš jen jednou zastávkou na barvité, vládou placené cestě, která začala na vojenské škole ve Virginii a pokračovala pětiletým pobytem v Iráku a poté na půl tuctu velvyslanectví ve Střední a Jižní Americe. I kdyby Foster nebyl vládní agent, jeho život by se od života takového agenta nijak nelišil. Dokonce i když se Brent usadil v tichém koutku malé, špinavé kavárničky – nacházející se za posledním kontrolním stanovištěm v prostoru určeném pro kontinentální lety, odkud za chvíli odletí možná navždy ze svého druhého domova –, cítil se s tím mužem tak příjemně, jak jen to bylo za současných podmínek možné. Foster nebyl špatný člověk. Nebyl to nepřítel. Pouze pro nepřátele pracoval.

Foster objednal pro oba a pochválil číšnici, když jim donesla dehtově černou kávu v umělohmotných kalíšcích. Po prvním doušku měl Brent kolena zase pevná. Káva mu ohřála hrdlo, takže mohl opět tvořit slova trochu snadněji.

„Tohle je prostě šílené,“ prohodil nejdelší větu, na niž se po příchodu na letiště zmohl. „Dokonce si ani nejsem jistý, co tu dělám.“

Foster se usmál a usrkl kávu: „Čekáte na letadlo do New Jersey.“

Brent se na něj musel udiveně podívat, protože Foster se nahlas zasmál.

„Hochu, člověku docela pomáhá, když uvažuje co možná nejjednodušeji. Berte to jedno po druhém. Zrovna teď pijete hnusné kafe v téhle hnusné kavárničce. Za hodinu budete nastupovat do Boeingu 737 odlétajícího na letiště Newark. Je to fakt jednoduché.“

Brent přikývl. Ten chlapík měl nejspíš pravdu. Drž se prostě jeho myšlenek, soustřeď se na současnou chvíli a na to, co je kolem tebe. Protože pokud dovolí mysli, aby se rozběhla dopředu, bude všechno vypadat až příliš temně a zmateně.

„Když mně to nepřipadá férové.“

Foster pokrčil rameny. „Abych řekl pravdu, já moc nechápu, proč vás vlastně chtějí. Ale to není moje starost.“

Brent musel přiznat, že to rád slyší, i když si v mysli musel mužovu myšlenku dokončit: Fosterovou starostí nebylo porozumět tomu, proč byl Brent soudně stíhaný. On měl tu situaci odlehčit. Nebo aby to bylo řečeno jasněji, měl se ujistit, že Brent skutečně nastoupí do letadla. Brent se neubránil úvaze, co by Foster udělal, kdyby si to najednou rozmyslel – prostě se otočil a vyrazil k východu z letiště. Snažil by se ho zadržet?

Okamžitě si vynadal. Zase si připustil ty obavy. Už se přece rozhodl. A všechno už se dalo do pohybu.

Ale stejně.

„Doufám, že za to, že jsem se vzdal, dostanu nějaké body navíc. Mohl jsem přece zůstat tady v Kostarice, že?“

Mluvil už s dostatečným množstvím právníků, aby věděl, že technicky vzato je to pro tuto chvíli pravda. Jeden z hlavních bodů pro vydání obviněného druhému státu spočívá v tom, že zločin, z něhož je obviněn, je nelegální v obou státech. A pokud mohl on – i jeho právníci – soudit, to, z čeho byl v USA obviněn, bylo v Kostarice legální. Krucinál, bylo to legální skoro všude – kromě Spojených států. A dokonce i tam… Tedy jemu ani jeho právnickému týmu to stále ještě nebylo úplně jasné.

„Možná,“ souhlasil Foster a pokrčil rameny. „Chci říct, že by vás Kostarika pravděpodobně nevydala. Ale to neznamená, že bychom vás stejně nemohli dostat.“

Brent na něj tázavě pohlédl. „Prostředník“ se naklonil přes stůl až k němu a v očích se mu zablýsklo.

„Když chceme někoho opravdu získat, obracíme se v kterékoli zemi na naše přátele. Stačí několik telefonátů, trochu zatlačit na správných místech a provést to či ono. Přiměli bychom je, aby vám zrušili status imigranta, a hned potom, jak víte, byste byl deportován. Hádejte kam?“

Foster se stále ještě usmíval, ale jeho rysy už nevypadaly tak příjemně jako předtím. Brent potlačil zachvění.

„Hodili byste mi pytel přes hlavu, praštili mě obuškem a nacpali do kufru auta?“

Foster se zasmál: „Ale jděte, hochu. Byl jste moc dlouho ve Střední Americe. Tady se bavíme o vládě Spojených států. My jsme civilizovaní.“

Brent předstíral, že se s ulehčením opřel o opěradlo židle, ale svaly měl stále napjaté a z nervozity mu opět změkla kolena. Když americká vláda chtěla někoho zavřít, nepotřebovala k tomu pytle, obušky a kufr auta. Prostě si našli něco, co objekt jejich zájmu nedělá legálně. A potom mu procvakli pas.

Brent hlasitě vydechl a pořádně se napil kafe.

„Takže si myslím, že dělám dobrou věc. To jenom… no, nikdo nepočítal s tím, že to takhle dopadne.“

Foster znovu pokrčil rameny. Tohle slyšel nejspíš už mnohokrát předtím. Ale v Brentově případě se opravdu nejednalo o pouhé klišé. Když před sedmi lety poprvé přistál na tomto letišti – jako čerstvý absolvent vysoké školy, který se měl připojit ke svým nejlepším přátelům v honu za snem, jenž se v té době zdál být tak skutečný –, připadalo mu to jako začátek velkolepého, exotického dobrodružství. A z mnoha úhlů pohledu tomu tak po celých sedm let bylo – celá ta doba byla velkolepá, exotická, vzrušující a občas neuvěřitelně zisková. Brent a jeho přátelé vytvořili něco obdivuhodného.

A potom se úplně stejně, v záblesku tak rychlém a oslepujícím, jako je odraz slunečního paprsku ve skle, všechno zhroutilo.

„Ano,“ potvrdil Brent sám sobě, povzdychl si a zmačkal v dlani umělohmotný kalíšek, „možná jsme byli naivní, ale nikdo z nás si nepředstavoval takový konec.“

O dvě hodiny později si Brent hrál s polohovací páčkou svého sedadla v první třídě a marně se snažil najít polohu, při níž by necítil tupou bolest, jež se mu usadila v kostech od okamžiku, kdy štíhlé letadlo Continental 737 dosáhlo správné letové hladiny. Věděl, že se snaží marně. Nepohodlí, které cítil, nemělo nic společného se sedadlem ani s faktem, že dokonce i v první třídě nemá dost místa na nohy. Tělo ho bolelo kvůli tomu, že když se ocitl sám v letadle, nemohl si pomoct a musel si představovat, co ho čeká. A dokonce i při nejoptimističtějším pohledu věděl, že to bude zatraceně tvrdé přistání.

Zoufale toužil po nějakém drinku, věděl však, že to není zrovna dobrý nápad. Potřeboval mít čistou hlavu. Dokonce i tohle sedadlo v něm vyvolávalo mírnou nervozitu. On sám si koupil sedadlo do ekonomické třídy, ale někdo mu ho vyměnil za přední řadu u uličky v první třídě. Nevěděl jistě, jestli se někteří federální agenti nenacházejí také na palubě a neodvedou ho odtud v želízkách, nebo zda ho nechají vyjít samotného. Neodbytné myšlenky na nejbližší budoucnost z toho v každém případě učinily nejdelší let v jeho životě.

Jakmile sebou letadlo začalo škubat a otřásat se mírnou turbulencí, Brent zavřel oči a opřel si hlavu o koženou zadní opěrku. Nepřekvapilo ho, když se mu okamžitě vybavila jeho žena a oba malí synové. V této chvíli si nejspíš začínají upravovat dům v Salt Lake City, kde se k nim chtěl nakonec připojit i on. Jeho malá rodina byla bez diskuse to nejcennější, co v životě měl. Kvůli nim teď seděl v Boeingu 737 mířícím do Spojených států. Kvůli nim se sám vydal americké justici – i když z pohledu některých jeho přátel bylo toto jednání stejné, jako by se vzdal bez boje.

Hlavním důvodem bylo to, že Brentova žena byla Kolumbijka a jeho děti Kostaričané. Pokud jim chtěl umožnit život ve Spojených státech, pokud se měly stát plnohodnotnými občany USA jako jejich otec, musel přistoupit na nějakou dohodu.

Tím bylo jeho rozhodnutí snazší. Existovaly i další možnosti – nejen zůstat v Kostarice. Jeho nevlastní starší bratr, kterého si Brent idealizoval a respektoval víc než kohokoli jiného na světě, šel zcela jinou cestou. Scott nesnášel slovo uprchlík – protože ve skutečnosti neutíkal ani se neschovával. Americká vláda ho nemohla dostat, dokud zůstával v hranicích malého karibského ostrova, který teď nazýval svým domovem. Avšak pro Brenta byl návrat do Spojených států vždycky cílem celého jeho snažení. Nabídka vlády, že mu umožní přistěhování rodiny, převážila ručičku vah tímto směrem navzdory obavám ohledně vlastní budoucnosti, neboť alespoň z pohledu své rodiny si byl jistý, že dělá dobrou věc.

Na okamžik vší silou přilnul k této nepatrné útěše. Musel věřit, že ať s ním udělají cokoli, učinil pro svou rodinu to nejlepší. Neodvážil se otevřít oči a pevně se držel té myšlenky, dokud letadlo nezačalo klesat na letiště Newark.

Otevřel je, až když slyšel, jak letadlo tiše roluje po přistávací dráze. Sledoval letušku otevírající dveře. Několik cvaknutí a pak zaskřípění. Letuška ustoupila o krok dozadu a cestujícím se otevřel pohled na oranžově osvětlený tunel vedoucí do útrob mezinárodního letiště Newark.

Brent se ještě dobré půl minuty přesvědčoval, než se rozhodl, že se bude chovat jako každý jiný cestující, alespoň pro tuto chvíli. Vzal si tašky a svrchník a vydal se z letadla ven.

Imigrační úředníky spatřil až na konci dlouhého, lomeného tunelu. Rychle je spočítal. Stálo jich tam šest v uniformách – a všichni byli ozbrojení. Nikdo sice neměl zbraň vytaženou z pouzdra, ale Brentovi stačil pohled na zbraně visící každému z nich u boku, aby se mu nedostávalo dechu. Snažil se, aby při východu z tunelu alespoň nezakopl.

Nejbližší úředník zvedl ruku dlaní k němu.

„Jste Brent Beckley?“

Brent přikývl. Muž natáhl ruku jeho směrem.

„Pas, prosím.“

Brent chvíli zápasil s kabátem, než vytáhl svůj jednodenní pas a podal ho úředníkovi. Ten si ho prohlédl a ukázal ho jednomu kolegovi. Poté všichni utvořili kolem Brenta kruh. Jejich vůdce pokývl hlavou – a všichni najednou vyrazili po terminálu v jakési diamantové formaci s Brentem uprostřed.

Proboha. To byl ale absurdní pocit. Úředníci kráčeli rychle a Brent málem klusal, aby jim stačil. Lidé na ně zírali, když je míjeli, ukazovali si a šeptali. Několik z nich si je dokonce vyfotilo na mobil.

Pohybující se diamant prošel bez zastávky celním prostorem, kde si cestující přebírali zavazadla. Na druhé straně konečně úředníci porušili formaci a Brent byl předán dvěma mužům v bílých košilích a tmavých vázankách. Jeden z nich ukázal Brentovi odznak FBI a druhý odznak ministerstva vnitřní bezpečnosti. Úředníci byli ohromně zdvořilí, ale Brentovi už v té chvíli tlouklo srdce tak prudce, že sotva rozuměl, co říkají. Odváděli ho ze zavazadlového prostoru k východu z terminálu.

Když vyšli ven na chodník, udeřil Brenta do tváře studený vzduch a pročistil trochu mlhu, jež mu ležela před očima. Okamžitě spatřil jednu matně známou tvář – ženu v tmavém kabátu, spěchající k němu s vynuceným úsměvem na rtech. Brent v ní poznal asistentku z právnické firmy, kterou si najal, aby ho v těchto věcech zastupovala. Jak tam stál mezi dvěma úředníky, vzala mu kabát a tašku. Agent FBI ukázal na jeho hodinky.

„Ty raději vezměte také. I jeho pásek a manžetové knoflíčky.“

Brent polkl a začal si sundávat hodinky. Najednou si uvědomil, že se mu třesou prsty. Trvalo mu aspoň minutu, než si stáhl hodinky a dostal se k manžetovým knoflíčkům. S páskem to šlo snáz, přestože mu kalhoty bez něj seděly velice zvláštně. Naštěstí v těch nejistých týdnech předcházejících jeho zatčení jedno nebo dvě kila přibral.

Poté, co odevzdal všechny ty věci, sáhl si agent FBI do zadní kapsy a vytáhl odtud želízka. Brentovi bylo, jako by mu někdo vrazil pěst do břicha. Když se chladný kov dotkl Brentových zápěstí a pak se kolem nich zavřel – až příliš těsně –, Brent musel potlačit nutkání se bránit. Všechno se mu to zdálo tak zatraceně nespravedlivé.

Avšak místo stěžování neřekl ani slovo. Nechal agenty, aby ho zavedli k čekajícímu černému sedanu. Agent FBI si sedl vedle Brenta a druhý agent za volant. Odjížděli tak rychle, až pneumatiky zakvílely, jak zatáčeli ven z letiště na jerseyskou dálnici.

Brent se snažil najít pohodlnou polohu, ale pevně stažená želízka mu to neumožňovala. A tak se místo toho pokusil soustředit na zvuk vlastního dýchání. Hruď měl sevřenou a v ústech sucho jako v poušti. Ztratil veškerý smysl pro čas. Uvědomil si to, když se mu za tmavými okny vlevo mihlo při vjezdu na dálnici šedé mýto. Bylo ještě pořád dopoledne? Odpoledne? Jak dlouho už jedou? Jsou už v New Yorku nebo ještě v New Jersey? Nakonec ho ticho v autě začalo tísnit, a tak si odkašlal.

„Vy chlapi jste tu jen dneska, abyste mě odvezli? Nebo se mým případem zabýváte už déle?“

Agenti se na sebe podívali ve zpětném zrcátku. Potom se agent FBI usmál.

„Sledujeme vás už dlouho, moc dlouho, pane Beckley.“

Brent ze sebe také vymáčknul úsměv.

„Tak potom je hezké, že se konečně potkáváme.“

Když se otočil k oknu, zamrkal v údivu nad něčím, co zahlédl v dálce. Nad mlžným oparem se tam tyčila vysoká socha Svobody. Brent ji viděl poprvé. V poutech, sedící vedle agenta FBI. Cítil, jak se na něj znovu snáší opar neskutečnosti. Znovu ztratil veškerý pojem o čase.

Další hodina se mu vybavuje pouze v záblescích. Přijímací centrum FBI kdesi v centru Manhattanu. Sjeli do podzemních garáží a nahoru se dostali v opevněném výtahu. V místnosti plné kójí a přeplněné tiskárnami, kopírkami a mnoha dalšími agenty v bílých košilích a tmavých kravatách mu vzali otisky prstů, vyfotografovali ho a poté odvedli zpátky do výtahu a k sedanu, který je odvezl do další bezejmenné budovy s dalším podzemním parkovištěm. Tady ho oba agenti předali dvěma policistům, kteří ho dovedli k podobnému výtahu. Oproti agentům nebyli ani zdaleka tak zdvořilí. Byli to vysocí, statní chlapi s účesem na ježka a podobným krutým úsměvem. Když si jeden z nich všiml Brentových drahých bot, ukázal prstem na jejich stříbrné spony.

„To se musí sundat,“ prohlásil. O chvíli později už klečel před ním a pokoušel se stáhnout spony svými masitými prackami. Po několika minutách chrčení a funění – zatímco Brent se ze všech sil snažil, aby se neskácel – to vzdal.

Ocitli se v dalším přijímacím úřadu – další otisky prstů a další fotografování. Brenta si předávali různí úředníci, až ho nakonec odvedli podzemním tunelem do vedlejší budovy. Tam se nakonec – víc než osm hodin poté, co odletěl z Kostariky – dostal do vězeňské cely.

Určitě nebyla větší než dvakrát dva metry, měla nízký strop, bíle natřené stěny a dvě ocelové lavice umístěné pod malým zamřížovaným oknem. Na jednom z těch lůžek spal ošuntělý muž. Když se za Brentem zabouchly mřížové dveře, muž otevřel oči, ale hned zase usnul. Brent popošel pár kroků do cely. Tam zůstal stát a zíral na stěny, okno i mříže. Všude, kam se podíval, viděl nýtky, některé rezavé, jiné zářivě nové. Byly jich tam tisíce. Nacházely se v pruzích v rozích cely, kolem okna i kolem dveří. Tolik zatracených nýtů.

Cítil, jak se mu nahrbují ramena.

Opravdu doufal, že udělal správnou věc. Protože najednou bylo zcela zřejmé, že se z téhle cely nedostane, dokud někdo nepřijde a nepustí ho ven. Byly možná dvě hodiny odpoledne. Měl před sebou celý cen. Bylo mu necelých třicet. Měl ještě celý život před sebou.

Nepředpokládal, že by měl skončit takhle.

Vůbec nepředpokládal, že by jeho dosavadní život měl skončit.

Na začátku mu to připadalo tak zvláštní, tak divoké a senzační – a prosté. Pár dobrých přátel a dva bratři, kteří se pustili do něčeho speciálního.

Nikdo z nich netušil, že se z něčeho tak jednoduchého rychle stane tak rozsáhlý podnik – ani že se to všechno stejně rychle zase zhroutí. Dostali se tak blízko – proboha, v jednu chvíli už je jen několik dní dělilo od toho, aby se z nich stali miliardáři!

Teď Brent počítal nýty ve vězeňské cele, jeho bratr byl nucen žít na ostrově velikosti minnesotského nákupního centra a další přátelé byli roztroušeni po celém světě a čelili stejně nejisté budoucnosti jako on.

Ne, pomyslel si Brent, když znovu zavřel oči a představil si svou ženu a dva malé syny.

Takhle to v žádném případě skončit nemělo…

KAPITOLA 2

Září 1997

„Kluci, už jdou. Pošlete mi sem všechny ztroskotance, hladovce a mizery. Hlavně mizery. Někteří mí nejlepší přátelé jsou pořádní mizerové.“

Garin Gustafson se ušklíbl, zvedl se z prvního schodu vysokoškolské koleje SAE a vyhodil do vzduchu za sebe napůl vypitou plechovku s pivem. Plechovka vylétla vzhůru jako řízená střela, na okamžik zůstala ve vzduchu a potom se v záblescích hliníku spirálovitě snášela dolů. Pete Barovich a Shane Blackford seděli o dva schody výš na rozbité přední verandě rozpadající se studentské koleje a střídavě kleli. Plechovka se odrazila o hranu schodu za nimi, znovu vylétla do vzduchu a přitom rozstřikovala všude kolem sebe pivo.

„Jedinou mizernou věcí je tady tvoje muška,“ rozkašlal se Pete. „Není divu, že chodíš od střední školy pořád s jednou holkou. Nedokážeš plechovkou zasáhnout ani stěnu stodoly. Jakou pak máš šanci, že se na tebe ve tmě usměje nějaká zdejší studentka?“

Garin zvedl prostředníček, aniž se při tom ráčil otočit.

„Kdybych mířil na stodolu, už by sis vybíral šindele z vlasů. Já jsem mířil na dva zlotřilce na schodech u verandy. A slyším spoustu ječení, tak nemůžu být daleko od cíle.“

Garin zvedl ruce nad hlavu a protáhl si páteř, zatímco jeho dva přátelé si sklepávali kapky piva z mikin. Tupci. A to měli drzost pochybovat o jeho trefě. Kolikrát už díky tomu vyhrál v tomhle studentském domě sázku? Dokázal by hodit plechovku s pivem do okna v prvním patře nade dveřmi tak, aby přistála uprostřed desky psacího stolu v Shaneově neposkvrněném, čistém pokoji.

Ne že by Garin chtěl udělat další díru do té rozpadající se mnohopatrové barabizny, kterou nazývali domovem. Přestože vypadala jako hezká, bíle natřená stodola, celá vyparáděná na první večer nechvalně známého Řeckého týdne Montanské univerzity, byla tato studentská kolej tak prohnilá jako kráva se střevními parazity. Zvenčí vypadala docela upraveně a dokonale zapadala mezi tucet dalších chlapeckých i dívčích kolejí, které lemovaly bukolický pruh předměstí Missouly a tvořily malý přívěsek k hlavnímu kampusu. Jakmile jste však prostrčili hlavu předními dveřmi, už to bylo o něčem jiném. Z jiskřících zásuvek visely volné dráty, schody se vám uvolňovaly pod nohama, ze stropu padala omítka a ze záchodů tryskala každou sedmou noc močůvka, jako by to byl jakýsi druh rituálu o sabatu. Jedna plechovka s pivem hozená oknem by mohla celou tu zatracenou barabiznu klidně zbourat, a jak by to potom vypadalo? Garin poprvé o Řeckém týdnu vystupoval jako vedoucí zodpovědný za zábavu a hned by způsobil demolici jejich domu? Zatímco Pete jako prezident SAE a Shane jako nejoblíbenější člověk v jejich ročníku ho sledují?

To by tedy doopravdy nešlo. Garin by nikdy vědomě neudělal nic, co by ublížilo jeho milovanému SAE. Dosud si dobře vzpomínal na chvíli, kdy poprvé vstoupil do tohoto domu poté, co přežil nechvalně známý Pekelný týden, a stanul vedle kluků, kteří se přes noc stali jeho bratry. Krucinál, dostal se sem přímo z farmy, ze školy v malém městečku Conrad, nacházejícím se uprostřed pustiny blízko hranic s Kanadou. Tam se veškerý život točil kolem sportu na střední škole, farmaření a krav. Vyjeveně a šokovaně zíral téměř na všechno, co viděl. Missoula pro něj bylo zatraceně velké město.

Od té doby se hodně změnil. Víc si věřil, hlavně s děvčaty. Zůstala mu vysoká postava a farmářské opálení, ale rád se domníval, že už není zdaleka tak naivní. Rozhodně už nebyl tentýž balík, který prodal krávu, aby si mohl koupit své první auto – Mustanga s pohonem na zadní kola, jenž se ukázal být v montanské zimě zcela bezcenný. Avšak v srdci byl stále stoprocentní venkovan.

Nestal se součástí poroty vybírající nové členy do bratrstva jejich vysokoškolské koleje, protože uměl hrát basketbal. Byl tím, koho během náborového týdne posílali mezi lidi, protože kdesi v hloubi duše byl stále ještě tím maloměstským klukem se široce rozevřenýma, zvídavýma očima.

„No, už bys radši měl jít na lov,“ připomněl mu Shane. „Najdi nám nějaké nové zazobance. Někdo musí za naši kolej platit. My tupci už jsme nervózní, a když jsme nervózní, rozbíjíme věci.“

Garin sebou prudce trhnul doleva, ještě než slyšel, jak plechovka letí na jeho záda. Přelétla neškodně kolem jeho ramena a lehce poskakovala přes špatně vydlážděnou cestu vedoucí mezi dívčími a chlapeckými kolejemi. Zasmál se a vydal se za plechovkou. Nakonec zaujal pozici kousek od chodníku, kde měl rozhled po kampusu.

Byl to opravdu krásný pohled. Celý kampus byl plný studentů, kteří se většinou procházeli ve skupinách, někteří po dvou či po třech. Zdálo se, že všichni jdou prostředkem stromy lemované ulice, kde byla při této příležitosti zakázaná doprava. Po obou stranách ulice za poštovními schránkami, zastřiženým živým plotem a za podivnými náklaďáčky s balíky stlačeného sena vytvarovaného do podoby řeckých písmen ožívaly dívčí i chlapecké koleje vším, co z nich činilo centrum společenského dění této největší univerzity v Montaně. Ve většině budov už byly večírky v plném proudu, přestože bylo teprve šest hodin odpoledne a venku bylo ještě světlo. Avšak v SAE rádi trošku počkali, než narazili sudy s různým alkoholem, seřazené dole ve sklepě pod barem. Pete rád říkával, že člověk musí nechat noc trochu uzrát jako dobré víno, než se začnou vytahovat špunty. Z Garinova hlídkového stanoviště na ulici to vypadalo, jako by špunty létaly všude podél celé řady řeckých písmen. Ale on si z toho nedělal starosti. SAE mělo pověst, že si každý školní rok přitáhne úctyhodnou sbírku nových obyvatel. Garin věděl, že v deset večer už bude celý dům za ním pulzovat dobrou hudbou, pěnit slušným pivem, a co bylo nejdůležitější, hemžit se pěknými děvčaty. Děvčata byla samozřejmě platidlem, které drželo celé to společenství pohromadě.

Věděl, že právě v tomto okamžiku se dvě patra nad jeho hlavou usazují na plochou střechu nad vstupní verandou tři děvčata z blízké koleje. Celou noc se budou usmívat a mávat na všechny skupiny chlapců procházejících kolem – jako příslib toho, co bude následovat v noci. Tyto přítelkyně tří chlapců z jejich kolejního bratrstva tím trochu vyvolávaly představu masopustního úterka. Samozřejmě že tenhle nápad s balkonovými Sirénami byl Petovým dílem. To mu musel Garin přiznat, že byl svým způsobem marketingový génius.

Jakmile kolem prošly první skupiny chlapců, dívky okamžitě začaly působit svým kouzlem. Smály se a mávaly na ně a prváci jim to pěkně baštili. Garin se musel usmát – dobře jim rozuměl, protože je znal. Všichni byli ryzí Montaňané, z Billingsu, z Missouly a tisíce dalších malých městeček rozprostřených po tomto rozlehlém farmářském a rančerském státu. Pocházeli většinou z nižší střední třídy, které bylo v jejich vyčerpané státní ekonomice nejvíc. Nedostávali sice poukázky na jídlo, ale rozhodně nebyli bohatí. Jejich rodiče si většinou vydělali kolem čtyřiceti tisíc dolarů ročně. Věnovali se sportům, pili pivo, měli rádi auta a milovali děvčata.

Garin nechal první skupinu přejít, aniž by někoho z nich zastavil, a totéž udělal i s druhou. Nebyl zbytečně vybíravý. Všichni by byli dobrými spoluobyvateli. Jednalo se o to, že zvlášť tento rok šlo hlavně o peníze. Celý dům se pomalu rozpadal, takže potřebovali hodně nové krve. Hlavně aby měl kdo platit účty. Ale Garin nechtěl začít svou první noc, kdy prováděl nábor, jen tak někým. Byl rozený atlet, věnoval se soutěžně sportu ještě dřív, než se naučil číst, a věděl, co to znamená postavit tým, který bude vyhrávat. Jeho úkolem bylo dát dohromady skutečně slibné kluky, kteří budou stát při sobě po celý život. A každý atlet na světě ví, že dobrý tým začíná pevnou oporou. Garin měl v úmyslu začít tuto noc nalezením této opory.

A tak se ze všech sil snažil ignorovat Peta a Shanea, kteří křičeli jeho směrem výrazy, jež byly směsí hloupých urážek narážejících na všechny jeho domnělé nedostatky – od vytáhlé postavy až po jeho vesnický původ. Bez ohledu na to, jak na něj doráželi, měl v úmyslu odvést dobrou práci.

A potom se přímo před ním objevil na konci jedné skupiny kluk, který byl skutečně někdo. Velké, zářivě zelené oči mu jezdily dopředu dozadu, jak obhlížel všechno kolem sebe, jako by to všechno byla podívaná čistě pro jeho potěšení. Měl ostře řezané rysy a delší kadeře tizianově zbarvených vlasů. Hezký, ne však zženštilý, zjevně atlet, ačkoli zdaleka nedosahoval Garinovy výšky. Zároveň však na něm bylo cosi zcela nekonvenčního, zvlášť ve způsobu oblékání.

Měl na sobě černé kožené sako, které mu bylo alespoň o číslo menší. Rukávy mu sahaly stěží do poloviny předloktí a odhalovaly bílou košili se zvednutým límečkem, který částečně zakrýval tenký stříbrný řetízek. Pod sakem se skrývaly obnošené tmavé džíny, potrhané a u kolen ošoupané, nikoli však už z výroby, za něž musíte zaplatit obvykle dvakrát tolik – byly potrhané proto, že se s nimi někdy dostal do problémů. A na nohou měl hnědé kecky bez ponožek.

Kdo se, u všech všudy, takhle obléká? A přestože ten kluk vypadal absurdně, nechoval se vůbec nejistě. Vlastně vyhlížel docela suverénně. Usmíval se, nafukoval a střílel vtipy po každém, kdo byl ochotný poslouchat. Opravdu na první pohled člověka zaujal.

Garin počkal, až ten objev přijde až k němu, a teprve potom se pohnul. Postoupil dopředu tak, aby mu šikovně zablokoval cestu, a nabízel mu ruku spolu s přátelským úsměvem. Díky svým dvěma metrům vyčníval nad většinu prváků, ale při své štíhlosti nikoho nezastrašoval. Ačkoli tenhle kluk nevypadal, že by se dal snadno zastrašit. Téměř rozdrtil Garinovu ruku svým stiskem.

„Garin Gustafson,“ představil se. „Náhončí SAE. Co máš v plánu dnes večer?“

„Mám nějakou představu, jak by to mělo začít, ale vůbec nevím, jak to skončí. Takže zatím se to rýsuje dobře. Scott Tom. Rád tě poznávám.“

Garin se zasmál: „Určitě jsi o nás slyšel, takže tě nebudu unavovat nějakým povídáním o tom, jak jsme každý jiný, ani o historii nebo o duchu téhle koleje. SAE je velký houf kluků, kteří mají moc rádi legraci.“

Scott ukázal na děvčata na balkoně.

„Tam, odkud pocházejí, je ještě víc takových?“

„Pojďme rovnou k věci,“ připomněl mu Garin. „Klábosení si nech pro holky. Tak to mám rád. Přijď asi za čtyři hodiny, to už by měla být párty pořádně rozjetá. Myslím, že nebudeš zklamaný.“

Prvákovi se v očích objevilo veselí. „Mohl bych tě vzít za slovo. A doufám, že mluvíš pravdu – určitě by se ti nelíbilo, co dělám, když jsem zklamaný.“

Garin neuměl říct, jestli ten kluk žertuje. Jeho řeč zněla tak podivně. Než mohl Garin odpovědět, kluk už odcházel, aby dohnal partu, s níž přišel. Garin se rychle rozhodl a udělal krok za ním.

„Hej, jestli máš v úmyslu vydat se na první kolo oslav do města, tak to by ti nemuselo svědčit.“

Garin zalovil v kapse košile a vytáhl plastovou kartičku. Byl to řidičský průkaz, který našel plavat v řece, když na počátku týdne stanoval venku pod celtou s bednou piva. Nejspíš to byl falešný průkaz, kterého se někdo zbavil po opilecké noci – možná že původní majitel neměl nervy na to hrát si na čtyřiadvacetiletého dárce orgánů z Billingsu. Garin si však byl zcela jistý, že Scott takový problém mít nebude.

Hodil průkaz směrem ke Scottovi. Scott ho otočením zápěstí chytil ve vzduchu, podíval se na fotku a datum narození a pak zvedl palec nahoru.

„Senza, díky, kámo. A já jsem myslel, že se tam budu muset dostat pomocí osobního kouzla.“

S tím odešel a nechal Garina, aby uvažoval, jestli to setkání nebylo začátkem něčeho zajímavého – nebo jestli už toho zvláštního, sebevědomého kluka se zelenýma očima nikdy neuvidí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

POZNÁMKA AUTORA

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2