Consuelo de Saint-Exupéry

MÉMOIRES DE LA ROSE

Copyright © 2000 by Plot

All rights reserved

Translation © 2002, 2020  by Šárka Belisová

ISBN 978-80-242-6513-1

Dlouho jsem váhal, než jsem se rozhodl zveřejnit existenci tohoto rukopisu.

Když uplynulo dvacet let od Consuelina úmrtí a sto let od narození jejího manžela Antoina de Saint-Exupéry, dospěl jsem k názoru, že nastal vhodný okamžik uctít její památku a přiznat jí skutečné místo, jaké vždy zastávala po boku toho, kdo mnohokrát napsal, že na této lásce postavil svůj život.

José MARTINEZ-FRUCTUOSO,

univerzální dědic Consuelo de Saint-Exupéry

Poděkování

Tento text byl napsán přímo ve francouzštině, třebaže mateřským jazykem Consuelo de Saint-Exupéry byla španělština. Nakladatelství Plon a majitelé práv vyslovují poděkování Alainu Vircondeletovi, spisovateli a autorovi eseje o Antoinu de Saint-Exupéry, za textovou úpravu v podobě drobných zásahů syntaktického charakteru.

Název jednotlivých kapitol doplnil nakladatel.

Předmluva

„V letech mezi první a druhou světovou válkou,“ vypráví kolumbijský spisovatel German Arciniegas,1 „mluvili všichni o Consuelo jako o malé sopce ze Salvadoru, chrlící oheň na střechy Paříže. Když se hovořilo o jejím prvním manželovi Enriqueovi Gómezu Carrillovi^2 nebo o jejím druhém muži, Antoinu de Saint-Exupéry, nikdy se nestalo, aby se jí to nějakým způsobem netýkalo. V době jejího manželství s Enriquem Gómezem Carrillem byla intimní přítelkyní Maurice Maeterlincka, Charlese Moréase a Gabriela D’Annunzia. V roce 1927 ovdověla a za čtyři roky nato se v roce 1931 provdala za Saint-Exupéryho. K jejím přátelům patřili André Gide, André Maurois, Denis de Rougemont, André Breton, Picasso, Salvador Dalí, Miró a další. U Saint-Exupéryových se vždy scházeli jejich přátelé letci a spisovatelé. Když psal Saint-Exupéry Malého prince, knihu, která se dosud čte na celém světě, pobýval u nich na návštěvě André Maurois. Po večeři se hrály karty nebo šachy. Po nějaké době požádal Saint-Exupéry všechny přítomné, aby si šli lehnout, protože si přál pracovat. O několik hodin později slyšel Maurois na schodech křik: ,Consuelo! Consuelo!‘ Celý vyděšený vyběhl z pokoje, protože si myslel, že v domě hoří, ale to jenom Saint-Exupéry dostal hlad a chtěl po své ženě, aby mu udělala vajíčka…

Kdyby Consuelo všechny ty zážitky z jejich společného života dokázala napsat podle svého, živě a s vtipem, nikdo by nepochyboval o tom, že byla spisovateli skutečnou múzou. Byla malířka, sochařka a také psala, dobře a s ohromnou chutí, jenomže ty její Paměti… Z její strany to byly jenom takové řeči.“

Dnes víme, že z toho nebylo nic. Patnáct let po svém prvním setkání se Saint-Exupérym v roce 1930 popsala Consuelo v samotě amerického exilu svým roztaženým skloněným písmem spousty stran, plných škrtů a často nečitelných, vyprávěním o svém životě s letcem-spisovatelem. Potom je pečlivě přepsala na stroji na průsvitný papír a neobratně svázala do černých desek z tvrdého kartonu.

Paměti růže – poslední vydařený kousek „ptáčete z ostrovů“.

Píše se rok 1946. Consuelo se stýská po Francii, ale bojí se tam vrátit, hlavně má obavu z potíží s pozůstalostním řízením, touží žít v zemi, kde se mluví španělsky, a napadá ji Palma de Mallorca, „na památku George Sandové a Alfreda de Musset“, jiné dvojice „enfants terribles“, jak sama říká.

Od zmizení Saint-Exupéryho v červenci 1944 žije Consuelo v New Yorku a straní se lidí. Zabývá se navrhováním úpravy a výzdoby výkladních skříní, žije vzpomínkami na „Tonia“. Těžce se vyrovnává se ztrátou, jež je pro ni vzhledem k nemožnosti pochovat manželovo tělo dvojnásob krutá. Sepisuje krátké, nedokončené texty, vypráví do diktafonu své vzpomínky, píše na stroji stylově vyvážené kapitoly, v nichž přesto nedokáže zapřít přemíru bujnosti svého středoamerického temperamentu, a „vpisuje“ Toniovu podobu do kamene a hlíny. Portrétuje ho také tužkou, uhlem, akvarelovými barvami. Má chuť vrátit se zase na La Feuilleraie, velkou usedlost, kterou si Saint-Exupéryovi pronajali před hromadným útěkem francouzského obyvatelstva z venkova v roce 1940 a jež je nyní opuštěná. Tvrdí, že by tam ráda „opět našla otcovu, matčinu a tvou věrnou podobiznu“.

Mezi ní a nezvěstným manželem se začíná odvíjet rozhovor. V Evropě, na druhé straně oceánu, dává zmizení Saint-Exupéryho podnět ke vzniku legendy. Francouzský spisovatel je stavěn na piedestal, opřádán mýty, stává se andělem, archandělem, Ikarem a Malým princem, který odešel na svou planetu; jako nebeský hrdina se rozptýlil ve vesmíru. Na Consuelo, uvrženou do jeho stínu, ba přímo odvrženou, už si nikdo ani nevzpomene. Pro organizovaný mýtus totiž není nepostradatelná, byť drží v rukou klíč k mnoha tajemstvím. Není žádoucí ani jako součást dekorace. Působí příliš rušivě na představy o Saint-Exupéryově hrdinském a aristokratickém životě. Jeho životopisci, kteří toho o jejím životě vědí jen velmi málo, ji buď opomíjejí, nebo ji hodnotí jako poněkud potřeštěnou excentričku, spisovatelovi příbuzní a jejich blízcí (kromě Antoinovy matky Marie de Saint-Exupéry) se k ní chovají nevybíravě, označují ji za „filmovou komtesu“, „výstřední, vrtošivou, upovídanou osůbku, která ani neumí mluvit francouzsky“, nevidí v ní nic víc než ženu-věc, záletnici, koketu. Dalo by se říci, že do legendy zkrátka vnáší zmatek.

V letech 1944 –1945 chybí Consuelo podle jejích vlastních slov „morální síla“. Ať tak či onak, už dávno se naučila umění čekat. Od té doby, co se provdala za Saint-Exupéryho, ostatně stejně jenom čekala. Tím nejtěžším čekáním snad pro ni byly hodiny následující po jeho odchodu do války v březnu 1943. „Vaše touha byla silnější než všechny síly světa dohromady a já svého muže dobře znám. Vždycky jsem věděla,“ vypráví v jednom nevydaném fiktivním dialogu mezi nimi, „ano, věděla jsem, že odejdete.“ A dále pokračuje: „Chtěl jste se nutně očistit, chtěl jste se umýt v té spršce kulek a šrapnelových střepů.“

Léta 1944 až 1945 byla časem bilancování, časem návratů k existenci zdánlivě ztřeštěné, bohémské a „umělecké“, k jaké vybízel ve třicátých letech umělecký svět. Byla rovněž dobou přežívání takovým způsobem, aby byla Tonia „hodna“. Musí si sehnat jiný byt, zajistit si nějaké, byť skromné příjmy, potřetí vzít na sebe roli vdovy. V každém případě už není čas na slzy. „Už nemám svou lásku,“ píše. Jak překonat zármutek? „Jste věčný, mé dítě, můj muži, nosím vás v sobě jako Malého prince, jsme nedotknutelní. Nedotknutelní jako ti, kdo jsou ve světle.“ Consuelo není dostatečně vyzbrojena k tomu, aby se mohla účinně bránit obtížné skutečnosti rodinných a vydavatelských zájmů. Od dětství jí zůstala ona poněkud naivní a důvěřivá nenucenost, jíž je cizí v Evropě obvyklá vychytralost, nelibuje si v intrikách… Navíc žila se Saint-Exupérym bohémským životem neomezovaným společenskými konvencemi a pravidly, životem, který vyhovoval její výstřední, citlivé a zmatkářské povaze. Bude se tedy chovat tak, jak vždycky uvažovala a žila – dál se bude řídit svou intuicí a na ní vystaví nový život.

Schopnosti využívat přílivů energie, mocné a životodárné, v sobě má již od dětství prožitém v Salvadoru, kde se roku 1901 narodila. Stejně jako Saint-Exupéry trávila dětství v těsném kontaktu s přírodou. Bylo to dětství plné snění a fantazie, umocňované středoamerickou představivostí – odjakživa byla rozenou vypravěčkou: „vrká“, „klokotá“, okouzluje tím, jak převrací realitu a vnáší ji do pohádek. Z reálného faktu dokáže vytvořit výšivku, uvádí na scénu vlastní narození a Salvador se sežehnutými zeměmi, sopkami a zemětřeseními se stává zemí legend a bájí. Je duchem a bohyní této země. Saint-Exupéry vždy chtěl, aby mu ve chvílích pohody a štěstí vyprávěla příběhy z dětství v Salvadoru, kde si jako děvčátko hrávala s Indiány na kávových plantážích svého otce pod velkými banánovníky. „Povídej mi pohádku o včelách,“ prosíval ji, jako když Malý princ vyslovuje prosbu: „Nakresli mi beránka…,“ a Consuelo vyprávěla. Saint-Exupéry jí říkával: „Když letím mezi hvězdami a vidím v dálce světlo a nevím, jestli je to hvězda, nebo lampa na zemi, která mi dává znamení, říkám si, že je to moje malá Consuelo, která mě volá, protože mi chce něco vyprávět, a můžeš si být jistá, že k tomu světelnému bodu zamířím.“

Toto dětství nosila Consuelo v sobě, a právě ono ji zachraňovalo v těch nejtěžších okamžicích Saint-Exupéryho nevěr a nejistoty, když nevěděla, kde se zrovna nachází, leteckých neštěstí a konečně i jeho zmizení. I ona by mohla říci: „Jsem z mého dětství.“

Její prudké, výstřední až barokní založení v tom smyslu, jak tento výraz chápou velcí vypravěči jejího kontinentu, Borges, Cortázar, Márquez, znamená pro Saint-Exupéryho štěstí. Umožňuje mu žít poeticky, být naladěn na stejnou strunu jako její fantaskní a bohémská povaha. Oba totiž v sobě mají onu aristokratickou nezávislost ducha, surrealistickou schopnost měnit hmotný život v pověsti a pohádky.

A k této schopnosti fantazie, k této životní síle se Consuelo po smrti Saint-Exupéryho utíká, aby nepropadla hořkosti a zoufalství. Proto také píše paměti. Setkání v Buenos Aires, bouřlivé zásnuby, představení rodině, svatba, usazení v Paříži, život manželky, Saint-Exupéryho existenční problémy, jeho nevěry, patetické donchuánství, návraty k něžnostem, jejich častá stěhování, jiné ženy, kočovný život, nehody, knihy a úspěch, opuštění domova v době hromadného útěku za druhé světové války a její život v komunitě obývající starobylou vesničku Oppe`de v departementu Vaucluse, odjezd do New Yorku, velký bílý dům a samota v cizím městě, loučení s Toniem před jeho odchodem do války a vody Hudsonu, ploché a šedivé, pod nimiž proklouzne ponorka, jež ho odváží navždy…

Své paměti píše jedním dechem, s onou půvabnou vervou, kterou vkládala vždy do všeho. Působí v nich jako žena impulzivní a zamilovaná, naivní a oddaná, vzpurná a energická, věrná a nevěrná, statečná a bezradná. Píše stejně, jako mluví a bude mluvit až do své smrti, vracejíc se k oněm událostem na magnetofonových páscích, věrně uchovávajících její hlas. Hlas vypravěčky, tónem a způsobem řeči velmi blízký hlasu Salvadora Dalího, který byl v New Yorku jejím přítelem. „Je pro mě velice těžké mluvit o soukromí naší společné domácnosti s mým mužem Saint-Exupérym. Myslím si, že žena by o takových věcech nikdy mluvit neměla, ale než zemřu, udělat to musím, protože o našem manželství se napovídalo mnoho nepravdivého a já si nepřeji, aby to pokračovalo. I když je pro mne velmi nesnadné připomínat si těžké chvíle, jaké bývají snad v každém manželství. Když vám kněz říká, že spolu budete snášet dobré i zlé, je tomu skutečně tak!“

V letech 1946 až 1979 je celý její život se Saint-Exupérym – dopisy a doklady, spisovatelovy naškrábané kresbičky, akvarely, podobizny nakreslené modrou tužkou, obrázky k Malému princi, staré kulturní programy, množství načmáraných dětských postaviček, telegramy, zeměpisné mapy, pohlednice a rukopisy knih, básně a nevydané texty, vysvědčení a diplomy, sešity s matematickými výpočty, veškerý poklad – uzavřen do samoty lodních kufrů. Následovala jejich cesta v bednách přes Atlantik. Pak jsou uloženy ve sklepě Consuelina pařížského bytu, některé z nich nedotčené, ponechané svému tajemství pohřbených archivů.

Ve stáří se někdy vracívá k minulosti, odváží se prozkoumat krabice uzavřené ve tmě. „Nikdy neotvírám spisy a schránky s mužovými dopisy, jeho kresbami a telegramy bez rozechvění… Ty zažloutlé listy poseté hvězdami, vysokými květinami a malými princi jsou věrnými svědky ztraceného štěstí a každým rokem mi o něco silněji připomínají, jakou milostí jsem byla obdařena.“ V letech následujících po návratu do Francie žije v Paříži a v Grasse. Prosazuje se jako schopná sochařka a malířka. Mnoho času také věnuje uchování Saint-Exupéryho památky. Jako hraběnka de Saint-Exupéry, vdova po významném spisovateli, který padl za Francii, se účastní vzpomínkových oslav, inaugurací i jiných slavnostních příležitostí. Nedělá to proto, že by ji to nějak zvlášť bavilo, ale spíš z povinnosti. Nikdy neměla příliš v lásce akademické projevy, společenské události a povinné akce. Raději vzpomíná na to, co mu napsala v předvečer jeho smrti, koncem června 1944: „Jste ve mně jako vegetace v zemi. Miluji vás, můj poklade, můj světe.“ A také na to, co jí odpovídal – jak je uklidňující být vzájemně propleteni jako dva stromy z jejích lesů, uváděné do pohybu týmiž vichry. Těšit se společně z téhož slunce a měsíce a večerního ptactva. Po celý život.

Po Consuelině smrti v roce 1979 přecházejí pověstné truhly a spisy na její právoplatné dědice. Putují na usedlost v Grasse, kde je jim souzeno ještě celá léta spát. Dědici je pozvolna exhumují, vynášejí na světlo. V roce 1999 na počest stoletého výročí Saint-Exupéryho narození nám dokumenty svěřují k prozkoumání. Paměti růže, křižující se korespondence obou manželů, uložená díky Consuelině péči v Americe na mikrofilmy, a skici k Malému princi konečně vstávají z mrtvých.

Consuelo ožívá. Ta, již tak dlouho skrývali, se znovu objevuje. Dalo by se říci vrácena své nevinnosti. Tajným rozhovorem, který nikdy nikdo nečetl a který náhle podává obrázek o tom, jak to všechno bylo, doopravdy, v celé vášnivé prudkosti a složitosti.

Pro poznání spisovatele má Consuelin a Saint-Exupéryho vztah zásadní význam. Byl by bez Consuelo opravdu oním Saint-Exupérym? Nanebevzetí těchto materiálů ho vrací jeho vlastní lidské přirozenosti. Co nakonec záleží na tom, že se na mýtu objeví drobné trhliny? Že portrét už není zcela stejný jako ten, který byl namalován pro věčnost, pomocí jemných vosků pokrývajících voňavé tváře svatých?

Jen málo životopisců správně pochopilo osudy této dvojice a jejich skutečný vliv na Antoina de Saint-Exupéry. Chyběl nejdůležitější klíč. Nikdo neměl tušení, jaká tajemství mohl tento vztah ukrývat. Čtěme Paměti růže s ohledem na toto opomenutí. Čtěme tuto knihu zanechaných stop. Knihu, která je předeším knihou o čekání.

Neboť vyprávění vzpomínek čekáním začíná i končí. Obšírně líčí osud muže, jenž stále odchází a mizí, před něčím uhybá a něco dohání, prchá a opět se vrací, hledá sám sebe a nenachází. Podstatou všeho je problém schopnosti milovat, ale především být milován. Ochranná přítomnost jeho matky, strážkyně rodinného krbu, matky, jež mu vytváří čarovné dětství, její obraz věrnosti a stálé přítomnosti, dávající pocit bezpečí. Tyto fantazií podpořené motivy a jejich přenos na ženy. Ovšem ne na všechny. Jsou mezi nimi ženy ideální, ale i takzvané čekárny, slípky, Anči a Fanči, andulky štěbetalky, jak jim přezdívá Consuelo.

Saint-Exupéry má hluboko v sobě zakořeněný obraz ideální ženy, dbající o domácnost, bohyně Země, archetyp křesťanské ženy, „boží služebnice“. Navzdory tomu, co o ní mohli říkat, Consuelo není nestálá nebo nerozvážná. Od rodičů se jí dostalo dost přísné výchovy, její matka se sama přiznala, že na ni bývala tvrdá, vychovala ji v křesťanské víře a v duchu lidové zbožnosti. Byla jako jeho žena oním vzorem manželky, jakou si Saint-Exupéry nejasně představoval? Na tuto otázku dává Consuelo ve svých Pamětech odpověď – pečlivě hraje svou roli, uklízí mu jeho oblečení, balí ho na cesty, dohlíží, aby se dobře stravoval, vyzdobí mu jeho pokojík, ve kterém píše, pečuje o něj, ale především čeká. Roli, jíž se snaživě ujímá, se učí dlouho. Někdy nad konvenčním chováním vítězí exotický temperament, Consuelo mluví, nedokáže vytvořit ticho, které Saint-Exupéry nutně potřebuje k psaní a rozjímání, a když Consuelo hovoří, slova v jejích větách se nedrží vždy předepsaných pravidel.

Stačí mu málo k tomu, aby se vzdaloval. Je snadno ovlivnitelný, vystavuje se zlovůli a nepřátelství, snadno se nechává dojmout a svést svými obdivovatelkami. Vůbec se netají tím, že mu dělá dobře žít si, jak to momentálně cítí, dělat si, co chce, nebýt vázaný, ale naopak volný. Ovšem jeho touha po nezávislosti v něm naráží na touhu po závislosti, jež je v něm hluboce zakořeněná. V tu chvíli opět v tónině lamenta vzývá Consuelo v jejích sublimovaných podobách: Consuelo, ať jste celá rozkvetlá, až se vrátím… Consuelo, mé požehnané světélko… Broučku, udržujte doma pořádek… Udělejte mi ze své lásky plášť… Consuelo, má sladká povinnosti…

Podivná existenciální situace nutí Saint-Exupéryho k citovému bloudění, z něhož je jediným východiskem osamělý noční let, či dokonce posedlost touhou bojovat za vlast. Svou citovou prohru může zmírnit jedině velkou výzvou smrti, vzdorným odhodláním, jež přijímá oběť. Čin, přátelství, přímost, patriotismus dovedený k hrdinství, let vnímaný jako zušlechtěný obraz znovunalezené čistoty, jsou zároveň štafetou i můstkem, jež mu pomáhají vyvázat se z citových pout, v nichž je neustále uvězněn. Consuelina kniha Pamětí toto patetické a bolestné hledání dobře vystihuje.

Jejich život je pouhým sledem rozchodů a shledání na pozadí nahodilých letů, změn adres a nečekaných zvratů, krizí, křiku a mlčení, náhlých odjezdů a idylických okamžiků v laskavé atmosféře La Feuilleraie, kde si Consuelo přeje uchovat kouzlo v duchu Monetových obrazů. Přesto se jejich láska nikdy skutečně nezničí. Unavená a bolavá Consuelo, jejíž exotický půvab nikdy neuvadl, nakonec přijímá dvoření jiných mužů, architekta Bernarda Zerhfusse, v němž vzbudí vášnivou lásku, Denise de Rougemont, který bude žít v blízkosti dvojice v New Yorku, bude se Consuelo dvořit (jedinou Antoinovou odvetou bude, že svého soka porazí v šachové partii!) a u něhož bude Consuelo hledat útěchu po manželově zmizení. Jejich vášeň, blízká duchu racinovských tragédií, může žít jen díky tomuto napětí a jeho časté nepřítomnosti, utvrzujících je přesto každým dnem víc a víc v tom, že jsou nerozdělitelným párem. Saint-Exupéry Consuelo nakonec sám přiznává, že oproti všem ostatním má pravdu ona. Také jí říká, že je jeho útěchou, jeho hvězdou a světlem domova. To proto, že Consuelo, usoužená a zavržená, je vyzývána, aby se vrátila, je pro něho nepostradatelná. Ačkoli má milenky, jež ho inspirují, zahrnují dárky, dodávají mu jistoty ve spisovatelské kariéře, lichotí mu a někdy ho i upřímně milují, Consuelo zůstává nevykořenitelná. Ne proto, že by ji nekritizoval nebo neopomíjel. Je cizinkou v rodině, špatně zapadá do literárních sedánků skupiny Nouvelle Revue Française, sdružující tehdejší výkvět francouzských literátů. André Gide ji nesnáší, ovšem ten má stejně rád, jak sama říká, jenom mladé chlapce a staré ženy. Consuelo má mladistvý jarní půvab, zřejmý ze všech obrazů, skic a fotografií, a svobodné chování Bretonovy hrdinky Nadji. Jenomže právě tato svěžest jí přináší smůlu, protože v salonech, jež Saint-Exupéry navštěvuje, dávají přednost ženám emancipovanějším, intelektuálštějším, nevázanějším, případně ještě obchodnicím. Consuelo, jak jí Tonio vytýká, „naopak staví na odiv pobožnost“, vzývá Boha a všechny svaté, navštěvuje kostely, pravidelně chodí ke zpovědi a modlí se za manžela, když odjede za svým posláním… A to je další prvek složité povahy Saint-Exupéryho, dávajícího zřetelně najevo pohrdání nejrůznější nábožnou pověrčivostí, ačkoli sám stále nosí v peněžence obrázek svaté Terezy z Lisieux a při krátkém návratu v roce 1940 svou ženu žádá, aby s ním vykonala pouť do Lurd a nechala se s ním pokřtít v bazénech s minerální vodou!

Konec ukázky