Brian Freeman

SAMA PROTI VŠEM

KALIBR

THIEF RIVER FALLS

Copyright © 2020 by Brian Freeman. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Jan Jirák, 2021

ISBN 978-80-242-7146-0

Pro Marcii

SAMA PROTI VŠEM

Literárními cenami ověnčený thriller

od autorky bestsellerů

LISY POWEROVÉ

Začněte knihu číst hned teď – exkluzivně Vám nabízíme tento výňatek!

Vytrvale, vytrvale, vytrvale padá déšť s černým bahnem, v poryvech smáčí chlapcovo drobné tělíčko a pomalu je pohřbívá do země.

Na rukou už má pět centimetrů těžké hlíny. Jeho kůže je chladná. Obličej má mokrý od pláče a krve. Nervózně zamrká ve snaze podívat se nahoru, dokud ještě vůbec něco vidí. V jámě je tma, ani měsíční svit se tam nemůže dostat. Muži nad chlapcem jsou jen stíny. Pracují naprosto mechanicky, jako stroje. Jak se ohánějí lopatami, chlapec slyší kov narážející na kámen. Něco si šeptají a on přes jejich přerývaný, hlasitý dech zaslechne slova.

„Tohle mě štve, člověče. Vždyť je to jen malej kluk.“

„Myslíš, že mně se to líbí? Ale jinak to nejde.“

„No jo, ale je to kluk. Od toho tu nejsme, abysme dělali takovýhle věci.“

„Sklapni a makej, ať to máme za sebou. Jen tu marníme čas.“

„Co když je někdo najde, člověče? Říkám ti, že jsme nekopali dost hluboko. Někdo by je mohl oba objevit a víš, co by z toho bylo?“

„Nemáme čas, tos mě neslyšel? Hoď sebou.“

Oba dva.

Ano, chlapec není v černé jámě sám. Pod jeho tělíčkem leží ještě jeden člověk. Muž. Oba jsou vetřelci v cizím hrobě. Muž pod chlapcem je ještě teplý, ale už nedýchá. Má ruce i nohy, ale nehýbá se. Muž je mrtev, ale chlapec ještě žije.

Ti dva s lopatami to nevědí. Myslí si, že ho zabili. Chlapci se chce brečet, vzlykat, ječet, ale zůstane zticha. Kdyby se muži podívali dolů, musí ztuhnout jako socha. Do ucha mu šeptá naléhavý hlas a říká mu, co přesně má dělat.

Je to hlas jeho matky.

Myslí si, že jsi po smrti, zlatíčko. Musíš dělat, že jsi mrtvý. Musíš být mrtvý.

A pak dodá, jako by vycítila jeho strach: Ale věř mi, ty tady neumřeš.

Chce jí věřit. Máma by mu přece nelhala. Přesto mu panika proniká celým tělem, jako by to byl nějaký tlustý, hladový červ. Muži s lopatami se činí, vrstva hlíny je tlustší a tlustší a chlapec tak strašně touží ji všechnu odstrčit, setřást ze sebe, vykroutit se z ní. V ústech cítí chuť mokré země, chce se mu zakašlat, jenže kdyby to udělal, muži sevřou lopaty a znovu seskočí do jámy. Zase by ho udeřili jako předtím, jenže tentokrát silněji a už by se neprobudil.

Ne.

Musí čekat.

Díra kolem něj se plní a on je v hlíně chycený jako ryba v ledu zamrzlého jezera. Jak hluboko asi tak leží? Metr? Metr a čtvrt? Opět uslyší maminčin hlas: Ty tady neumřeš, zlatíčko. Vmžiku je hlínou úplně zaházený. Měsíc a obloha zmizely. Má pocit, že zem mu sedí na hrudi jako obrovské zvíře. Rukama a nohama nemůže ani pohnout. I plíce se musí hodně namáhat, aby hlínu nadzvedly a mohly se nadechnout. Chlapec přitom vdechne trochu země a tichounce ji vyplivne. Musí něco podniknout. Dál už nemůže čekat.

Jsou tam ti muži ještě?

Jejich hlasy ani skřípění lopat neslyší. Všude je ticho. Třeba už skončili. Třeba už jsou pryč.

Je na čase, zlatíčko.

Ohne prsty, jako by to byly drápy, a drží je ohnuté. Rázem se z něj stal krtek razící si tunel kyprou hlínou. Hrabe oběma rukama a kousek po kousku se probíjí k povrchu. Zem, pod níž byl pohřben, přitom rozhrnuje do stran. Jde to pomalu. Vykašlává odporně páchnoucí svinstvo. Celý jeho svět je černý, tmavý a studený a on je moc, tak strašně moc unavený. V místě, kam ho muži udeřili, ho bolí hlava. Chce se mu spát. Mysl těká, poskakuje jako nafouknutý balonek ve větru, táhne ho blíž k mrakům.

Nesmíš přestat.

„Jenže já se bojím,“ upozorní matku.

Já vím.

„Nezvládnu to.“

Ale ano, zvládneš.

„Ne. Ne, nezvládnu. Chci, aby už bylo po všem.“

Nevzdávej to, zlatíčko.

Jenže vzdát to by bylo o tolik snazší. Tohle je příliš namáhavé, hlína je příliš těžká, povrch příliš vzdálený. Kdyby přestal, kdyby nechal zem vyhrát, opět by se s matkou sešel. Společně by odešli pryč. Cítil by její paži, jak ho drží kolem ramen. Když se odtud dostane, zase bude sám. Bez ní.

Malý krteček přestane hrabat. Rozbolavělé prsty odpočívají. Z očí mu vytrysknou slzy a stékají po krvi a bahně, jež mu pokrývá obličej. Chlapec vzlyká. Potřebuje utěšit, potřebuje opět slyšet její hlas. Její opravdový hlas, ne ten v hlavě.

„Mami?“

Jsem tu s tebou, zlatíčko…

1

Vytrvale, vytrvale, vytrvale padal déšť.

Lisa Powerová naslouchala, jak liják zuřivě bičuje střechu kabiny jejího malého náklaďáčku. To pravidelné bušení mělo hypnotizující účinky. Pršelo už spoustu hodin, byl to jeden z těch nekonečných lijáků, které ze světa smyjí všechny barvy a změní život v černobílý film.

Živá a mrtvá. Paní Muirová a duch. Sunset Boulevard.

Přesně tak se teď Lisa cítila, jako hlavní postava nějakého hodně smutného příběhu.

Cesta z městečka Thief River Falls jí kvůli dešti trvala o poznání déle než obvykle, ale konečně dorazila domů. Zajela s náklaďáčkem do garáže stojící opodál a vypnula motor. Vystoupila z kabiny a zastavila se ve vratech garáže, kde voda přetékala přes okraj naplněných okapů. Paže jí bezvládně a unaveně visely podél těla. Hnědé oči měla široce otevřené a mokré hnědé vlasy se jí lepily na obličej. Nepřítomně zírala na silnici na konci dlouhé příjezdové cesty k domu, ale na jih ani na sever nezahlédla jediný pár reflektorů. Po kolejích vedoucích rovnoběžně se silnicí nerachotil žádný vlak. Za silnicí se na kilometry daleko táhla do tmy rovná, prázdná, neutěšená pole a černá obloha bez přestání chrlila vodu na nehostinnou zem.

V podobných chvílích měla Lisa pocit, že je poslední lidská bytost na světě a žije na Měsíci. Jela přece víc než hodinu a za tu dobu nezahlédla živou duši.

Snažila se sebrat síly, aby proběhla lijákem k domu. Tak jako tak už byla promáčená, oblečení měla nasáklé vodou a zablácené. Vykročila do deště, postupovala mechanicky, vzpírala se větru, který si s ní pohrával jako s loutkou. Zapomněla rozsvítit světlo nad vchodem, proto byl dům temný. Stavby kolem ní se proti černému nebi měnily v nezřetelné obrysy: stará stodola nejistě se krčící na přerostlé louce, kůlna bez oken, jejíž plechová střecha ve větru kvílela, a altán, kam mohla chodit psát, stojící v prázdné květinové zahradě. Ten vypadal obzvlášť opuštěně. Vzrostlé smrky rozeseté v krajině se v bouři ohýbaly a komíhaly. Větve se jim třásly, jako když se pes snaží vyklepat vodu z kožichu.

Lisa už byla skoro u přední bílé verandy, když najednou uslyšela zašeptání.

„Mami?“

Hlas zněl tak jasně, jako by dítě stálo přímo vedle ní. Ztuhla a rychle se rozhlížela kolem. Mžourala do deště a snažila se zjistit, jestli někdo nestojí někde ve stínu. Ale nikdo tam nebyl. V noci se jí stávalo, že slyšela nejrůznější věci. Ještě chvíli počkala, aby měla jistotu, ale doléhal k ní jen vítr, který kvílel jako víla vyprávějící příběhy o zemřelých.

Lisa vystoupala po schodech na verandu a otevřela přední vchod. Jakmile byla uvnitř, opřela se zády o dveře a voda z ní kapala na rohožku. Když rozsvítila v předsíni, světlo vyvolalo v hlavě bodavou bolest, jaká se dostavila vždycky, když ji dostihla migréna. Tak raději zase zhasla. Vždyť světlo nepotřebuje. V domě se orientovala i potmě. Znala tu každý centimetr. Tohle byl její hrad uprostřed pustiny, místo, kde za sebou mohla zvednout padací most a odříznout se od světa. Ten starý dům na obrovském zanedbaném zemědělském pozemku si sama koupila a dala opravit. Inu, možná by bylo poctivější říct, že jí ho pořídila Reese Witherspoonová tím, že koupila práva na natočení filmu podle Lisina čtvrtého románu.

Nikdy na ten telefonní hovor nezapomene. Dodnes jí v uších zněl ten slavný, nezaměnitelný hlas herečky, která říkala, jak ji Lisina kniha přímo nadchla a že chce hlavní roli hrát sama. Na seznamu nejlepších dnů Lisina života je ten, kdy jí zavolala Reese, hodně blízko vrcholu.

To bylo před dvěma roky.

Než začaly všechny ty tragédie. Než do jejího života vstoupila Temná hvězda.

Lisa byla zmáčená a prochladlá a potřebovala se osprchovat. Stáhla ze sebe oblečení, shodila z nohou holínky, rozepnula si flanelovou košili a zip zamazaných džín, vysoukala se z nich a nakonec se zbavila promáčeného spodního prádla. Nahá a třesoucí se vyběhla po studených železných schodech, které zahýbaly k její ložnici v prvním patře. Tam měla sprchový kout postavený z neprůsvitných skleněných tvárnic. Vstoupila do něj a zůstala stát v proudu horké vody, který jí bušil do těla, odplavoval špínu a barvil jí kůži dorůžova. Obklopila ji teplá, mokrá tma a Lisa vdechovala páru, jako by to byla jemná whisky, co dokáže prohřát celé tělo. Jak tam stála, ztratila pojem o čase.

Když se konečně vrátila do ložnice, dokráčela k oknu, ze kterého bylo vidět na silnici. V dešti nezaznamenala žádný pohyb. Ve skle okna uviděla svůj matný odraz. Lisa Powerová zírala na Lisu Powerovou. Byla kostnatá a nepříliš vysoká. Hnědé vlasy jí sahaly po ramena a většinou si dělaly, co chtěly, takže na hlavě vytvářely neuspořádané hnízdo. Obličej měla pohledný, jen byla celý život přesvědčená, že nos je oproti ostatním rysům přece jen trochu moc velký. Bledé rty byly nepatrně pootevřené, jako by se právě rozhodovala, co má říct. Sotva znatelné vrásky na čele připomínaly, kolik jí je let. Devětatřicet. Ale každý, kdo se s ní setkal, mluvil jen o jejích očích, o velikých, výrazných, neproniknutelně hnědých očích. Jako spisovatelka byla Lisa přesvědčená, že když se někomu podívá do očí, hned ví, co dotyčný skrývá, ale na ni samotnou to neplatilo. Žena, která na ni zrovna teď zírala z okna, jí byla naprosto cizí.

Konečně upoutal její pozornost budík v ložnici. Tady v Minnesotě bylo těsně po desáté. To znamená, že v Kalifornii je chvíli po osmé.

„A kruci,“ zaklela. Měla zpoždění.

Honem se oblékla a pak si usušila mokré vlasy, aby vypadala alespoň trochu dobře. Na to si musela rozsvítit a světlo posílilo bolest za očima. Když byla upravená tak, jak se od ní čekalo, seběhla dolů do suterénu. Měla tam speciálně vybavené studio s velkou obrazovkou a řadou přepychových sedadel z kina. Vedle obrazovky stála bílá tabule, na niž psala data, časy a telefonní čísla svých distančních čtenářských besed.

Dnešní debata byla na seznamu taky: 10. října. Palo Alto. 20:00 pacifického času, kontaktní osoba Aria Dhawanová.

Lisa zapnula přenosný počítač a spustila program, který ho spojil s rozměrnou obrazovkou. Vytočila číslo, jež si u kalifornského čtenářského klubu zapsala, a zatímco telefon vyzváněl, posadila se do křesla přímo uprostřed studia. Silou vůle se uvolnila. Tyhle besedy s nejrůznějšími čtenářskými kluby po celé zemi absolvovala několikrát do měsíce a byly si vždycky velice podobné: stejné otázky, stejné ženy, stejné sklenky s vínem, stejné vtípky, stejné lichotky. Lidé, kterým se její knihy nelíbí, by si ji na debatu nepozvali. Přesto z toho vždycky měla stísněné pocity. V malém okýnku v rohu obrazovky viděla svůj vlastní obraz a musela si připomenout: usmívej se.

Zakrátko zaplnil obrazovku ostrý záběr obývacího pokoje v Palo Altu. Sedm třicátnic ve skvělé kondici, jakou mohou mít jen mladé Kaliforňanky, se rozzářilo šťastnými úsměvy, sotva Lisu uviděly. Byly rozsazené na moderním nábytku v nóbl bytě s vyhlídkou na Sanfranciskou zátoku a sklenice s chardonnay už svíraly v prstech. Uprostřed seděla hostitelka – elegantní, s vlasy černými jako uhel a červenými brýlemi na očích. Žena s výrazem mladé výkonné ředitelky v obří technologické firmě, žena zvyklá na život v luxusu.

„Paní Powerová?“ oslovila hostitelka Lisu. „Zdravím vás. Já jsem Aria Dhawanová. Je od vás moc milé, že jste dnes večer navštívila náš čtenářský kroužek. Musím vám říct, že my váš román Sama proti všem prostě milujeme. U nás v klubu se thrillery normálně moc nečtou, ale ve vašem případě jsme tohle pravidlo porušily, protože knihu doporučila Reese, a musím říct – udělaly jsme dobře.“

„To jsem moc ráda,“ pípla Lisa.

„Konec mě rozplakal, ale bylo v tom současně něco povznášejícího. Jak se malý Purdue vrátil, když ta žena umírala, to bylo moc dojemné. Já sama děti nemám, ale ta kniha je čtení pro matky, to vám teda povím.“

„Ano, přiznám se vám, když jsem tu scénu psala, sama jsem u toho brečela.“

„Takže, máme na vás spoustu otázek, ale víme, že u vás je už pozdě, proto slibujeme, že vás nebudeme příliš dlouho obírat o čas.“

„Nic se neděje. Je to moje práce,“ ujistila ji Lisa. „Teda když zrovna nepíšu,“ dodala.

Jedna z žen odložila sklínku a vložila se do hovoru. „Prostředí, kde se děj odehrává, je tak odlehlé!“ zvolala. „A jméno městečka velice romantické. Je Thief River Falls skutečné místo? Je to tam, co žijete?“

Lisa se zmohla na další úsměv. Stále stejné otázky.

„Ano,“ přikývla, „Thief River Falls opravdu existuje. Můžete ho najít v severozápadním cípu Minnesoty, kousek od kanadských hranic. Thief River čili Zlodějská řeka jím skutečně protéká a opravdu na ní jsou vodopády, takže i ty Falls sedí. A ano, až donedávna jsem tam bydlela. Loni jsem si koupila domek asi hodinu jízdy na sever od města, ale pořád mě můžete v Thief River Falls zastihnout několikrát týdně.“

„Musíte tam být slavná,“ vydechla další žena.

„Nebo provařená,“ pokrčila Lisa rameny. „Trochu mi dělalo starosti, že použiju rodné město pro takový strašný příběh, ale sousedi s tím očividně nemají problém. Obchodní komorou už si tak jistá nejsem.“

Ženy se rozesmály. Jako vždycky.

Lisa věděla, které průpovídky vyvolají smích a při kterých lidi zabolí u srdce. Prakticky na každou otázku v čtenářském kroužku či během besedy v knihovně uměla odpověď nazpaměť, protože za ta léta mluvila s obrovským množstvím čtenářů a všichni chtěli vědět totéž.

Kam chodíte na ty nápady?

„To vám bohužel neumím říct. Dívám se na svět – na lidi, místa, na všechno – pod zorným úhlem thrillerů. Vždycky mi to šlo, už jako malé holce. Pokud jde o mě, celý můj život je o zápletkách a postavách. Někdy mě to trochu děsí.“

Bylo těžké prosadit se jako spisovatelka?

„Neuvěřitelně těžké. Trvalo mi roky, než jsem prodala první knihu. Až do vydání Sama proti všem, a to je můj čtvrtý román, jsem se tím nedokázala uživit. Nakonec mi pomohla Reese a smlouva na film. Do té doby jsem pracovala na plný úvazek jako zdravotní sestra v místní nemocnici.“

Kde píšete?

„U nového domu jsem si postavila malý altán na psaní. Předtím jsem bydlela ve velice malém třípokojovém domku hned vedle rodičů. Tam opravdu nebylo moc místa. Takže jsem buď vzala počítač, vylezla na půdu a pobývala tam s pavouky, nebo jsem zalezla dozadu na dvorek a pracovala mezi dětským bazénkem a prolézačkou.“

Na odpovědi vůbec nepotřebovala myslet. Slova jí sama plynula z úst. Občas se musela krotit, aby nechala čtenářku doříct otázku a nezačala rovnou odpovídat.

A pak přišly dotazy, které nenáviděla. Věci osobního rázu.

„Jste vdaná?“ zeptala se jedna z paloaltských žen.

Tuhle otázku dostala Lisa pokaždé. Docela ráda by věděla, jestli se na tohle lidé ptají i jejích mužských kolegů. Jako vždycky měla připravenou nenuceně pronesenou poznámku.

„Ne, nejsem vdaná,“ odpověděla. „To je jedna z nevýhod toho, když člověk žije na odlehlém místě. Všude kolem jsou spousty zemědělských zvířat, ale nezadaní muži se mezi nimi moc nevyskytují.“

Další smích.

Byla to dobrá skupinka. Lisa vycítila, že jim to myslí. Zvažovala, jestli by jim neměla říct pravdu: Jednou jsem byla zasnoubená, jenže Danny před více než deseti roky umřel. Stalo se to dva měsíce před svatbou. Zvažovala, že si před nimi vyleje srdce a poví jim o všem, co se jí za poslední dva roky stalo. O Temné hvězdě a o tom, jak ji připravila o rodinu. Jenže účastníci besed takové věci nechtějí slyšet a Lisa vlastně o soucit cizích lidí nestála. Chtěla už mít pro dnešek vyptávání za sebou. Toužila jedině po tom lehnout si do postele a spát.

Ze sedadla vedle sebe zvedla vázané vydání Sama proti všem. Měla tam knihu pro podobné chvíle nachystanou, jelikož to byl dobrý způsob, jak tyhle videobesedy rychleji postrčit k závěru.

„Chcete, abych vám z knihy kousek přečetla?“ navrhla.

Ženy na obrazovce zamumlaly nadšený souhlas. Lidi rádi poslouchali, jak Lisa čte. A Lisu to taky bavilo, jelikož jí to dávalo příležitost zahrát si své postavy. Pomáhalo jí to udělat charaktery v knihách živoucí. Lidské, trojrozměrné, plné citů, ne jenom výtvory na papíře.

Nalistovala prolog, protože tam vždycky začínala. Než mohla spustit, zarazil ji nějaký hlas.

„Taky bych se vás chtěl na něco zeptat.“

Lisa překvapeně zvedla pohled k obrazovce. Hlas patřil muži, ale ona v paloaltském bytě viděla samé ženy. „Promiňte,“ prohlásila zaraženě, „kdo jste?“

Aria Dhawanová se podívala stranou na někoho, kdo stál mimo záběr kamery. „Ale to je můj muž,“ poučila Lisu. „Někdy se nám na naše besedy vplíží. Měla byste se cítit poctěna – myslím, že se ještě nikdy žádného z našich autorů na nic nezeptal. Pojď blíž, Rohane. Jestli chceš něco říct, měla by tě naše návštěvnice alespoň vidět.“

Lisa počkala, až Rohan Dhawan vejde do záběru. Zatímco všechny ženy pily bílé, on držel v prstech sklenku s červeným vínem. Byl o poznání starší než manželka, do padesátky už mu mnoho let nezbývalo. Černé vlasy mu prořídly a zanechaly po sobě jen pár chomáčků nad čelem, doplněných pečlivě zastřiženým plnovousem. Byl vysoký a hubený, na sobě měl volnou černou sportovní bundu, černé tričko a světle hnědé plandavé kalhoty. Oblečení bylo neformální, leč drahé. Měl husté obočí zvídavého člověka a jeho tmavé oči se bez mrkání propalovaly do obrazovky. Byl od Lisy vzdálený tři tisíce kilometrů, přesto z mužova pohledu, vylepšeného o nepatrný úsměv, neměla dobrý pocit.

„Paní Powerová,“ oslovil ji zdvořile.

„Pane Dhawane. Na co se chcete zeptat?“

„Chtěl jsem vědět, jestli jste někdy pocítila strach z toho, že něco z vašich knih ožije.“

Lisa překvapeně mrkla. „Obávám se, že nevím, co tím myslíte,“ poznamenala nejistě.

„Vaše knihy jsou přece plné násilí. Zabíjení. Dějí se tam strašlivé věci. To vám nikdy nedělalo starosti, že by se nějaké nepříčetné individuum mohlo tím zlem, o němž píšete, nechat inspirovat?“

Lise začalo hučet v hlavě. Jas obrazovky ji nutil, aby zavřela oči. Migréna se vrátila. „Moje thrillery ve skutečnosti nejsou o násilí, pane Dhawane,“ zmohla se na odpověď. „Ano, dějí se v nich surovosti, ale to na těch knihách není podstatné. Jsou o lidech.“

„Přesto by je šlo pokládat za návody k vraždám, ne?“ tlačil na ni pan Dhawan dál. „Tedy myslím, pokud se ocitnou ve špatných rukou.“

„Rohane,“ zamumlala manželka nesouhlasným tónem.

„Ne, to je rozumná otázka,“ zarazila ji Lisa a ze všech sil se snažila udržet na tváři úsměv. „Odpověděla bych asi takhle: pokud má někdo sklon dělat ošklivé věci, nepotřebuje k tomu, aby je spáchal, mě ani moje knihy. Reálný svět nabízí spoustu inspirace.“

„Omlouvám se, paní Powerová, ale není to tak trochu vytáčka? Vy přece realitou, kterou vytváříte, lidi vzrušujete. To je podstata thrilleru, ne? Chcete, abychom si mysleli, že vaše zápletky se můžou doopravdy stát. Bylo by tak překvapivé, kdyby to někdo vzal vážně? Jiným autorům už se to přece stalo. Co byste dělala, kdyby se objevil nějaký nenápaditý vrah a rozhodl se pohřbít dítě zaživa, protože to četl ve vaší knize?“

„Rohane,“ vložila se do hovoru paní Dhawanová.

„Řekněte popravdě, paní Powerová,“ pokračoval muž a tlačil na Lisu jako žalobce na nepřátelského svědka, „dokázala byste s něčím takovým žít? Necítila byste alespoň jistou spoluodpovědnost?“

„Ne. Necítila,“ odsekla Lisa a vstala. Motala se jí hlava a nemohla popadnout dech. „Nerada naši besedu končím, ale přece jen je už pozdě a mě strašlivě bolí hlava.“

„Paní Powerová, moc mě to mrzí,“ ozvala se Aria. „Omluvte prosím mého manžela –“

„Nic se nestalo. To já se omlouvám za tak náhlý konec. Dobrou noc.“

Lisa položila třesoucí se prsty na klávesnici počítače a hovor ukončila. Obraz okamžitě zmizel a ona před sebou viděla obrovskou, zářivě bílou plochu, tak bílou, že ji to bodalo do očí. Cítila, jak rychle a namáhavě oddechuje.

Snažila se vykročit, ale svět se kolem ní zatočil jako na kolotoči a ona se sesunula na kolena.

Vytrvale, vytrvale, vytrvale padá …

2

O něco později se Lisa probudila v posteli. Zdálo se jí, že za domovními dveřmi se někdo pohybuje. Bylo už po půlnoci. Vybavovala si, jak se v suterénním studiu zvedá ze země, jde nahoru po schodech a bere si noční košili. Víc si nepamatovala. Oknem v ložnici sahajícím od země ke stropu uviděla, že venku konečně přestalo pršet. Mraky odpluly a nechaly po sobě čisté nebe, měsíc svítil jako reflektor, jeho mléčná záře zalévala Lisino tělo. Ležela na tlustých pokrývkách. Dům byl tak tichý, že si připadala opuštěná.

Pak se to ozvalo znovu.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2