Helen Monks Takhar: Na kočku a na myš

Copyright © 2019 by Helen Monks Takhar

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2021

ISBN 978-80-249-4361-9

Pro Dannyho, Mohindera a Zoru

Generace sněhových vloček

Podstatné jméno

Nespisovné, hanlivé

Generace lidí, která dospěla kolem roku 2010, málo odolná a mnohem náchylnější k urážlivosti než předchozí generace.

COLLINS ENGLISH DICTIONARY.

© HARPERCOLLINS PUBLISHERS

„Ach, maličké sněhové vločky, kdy se z vás všech staly babičky a společenské matróny, zděšeně svírající v rukou perlový náhrdelník při pohledu na člověka, který má na něco svůj názor a vyjadřuje se jinak, než si představujete vy, rozklepané úzkoprsé narcistky?“

BRET EASTON ELLIS

„Nikdo nemá větší smysl pro svoje nároky než mileniál.“

WWW.DAILYMAIL.CO.UK. ČLÁNEK „MILENIÁLOVÉ ZUŘIVĚ MELOU O TOM, JAK MĚLI JEJICH RODIČE SNADNĚJŠÍ ŽIVOT“

„Děje se spousta urážlivých věcí. Proč by se lidé neměli urážet? Lidé se urážejí, ale využívají toho k prosazení změny. Někdy je situace tak strašná, že je to nezbytné. Jestli chci vytvořit bezpečný prostor, proč bych neměla?“

LIV LITTLE, EDITOR WWW.GAL-DEM.COM

Katherine

Ztratila jsem tě v neonové řece bezpečnostních vest a pochromovaných helem, řítících se před mým autem na křižovatku. Všichni vypadáte stejně. To si o nás myslí? slyším Iaina, jak se ptá. Bojuju s vyčerpáním, mnu si pálící oči a pokouším se tě znovu najít.

Včera jsem spala v autě. Opět jsem měla ten sen, ten, který jsem ti vyprávěla, ten, který se mi zdá každou noc od doby, kdy jsem tě poprvé uviděla. Jsem zpátky na farmě své matky. Tma se mi vsakuje do morku kostí. Obklopuje mě černá obloha protkaná širokými rudými žilami. V temnotě vidím horní polovinu mě samé – tak, jak vypadám dnes – rozcuchané krátké černé vlasy a silné paže narvané do kožené motorkářské bundy. Spodní polovina je odrazem mého dvanáctiletého já. Na hubených nohách plandají obnošené špinavé džíny mojí matky. Mám hlad. Bosá kráčím po posekaném trávníku, ale terén se brzy změní a já vkročím na vypálenou pastvinu a do mých kostnatých chodidel jako by se zařízly tisíce drobných žiletek. Má krev smáčí zuhelnatělý podrost. Náhle se země začne rozpadat a objeví se v ní stovky hlubokých trhlin. Instinkt mi radí zůstat na místě, ale já vím, že musím kráčet kupředu. Přede mnou je branka vedoucí do vzdálené ohrady. Musím k ní dojít, ukončit tuhle noční můru a ukojit svůj hlad. Nevidím ji, ale vím, že mě matka sleduje. Myslí si, že to nezvládnu. Považuje mě za příliš slabou. Vždycky se snažila mě takovou mít. Přeje si, abych se zastavila, ale já se deru kupředu navzdory bolesti, navzdory hladovým průrvám u mých chodidel, které se mě pokoušejí spolknout. Nutím se klást jednu nohu před druhou, abych dospěla k brance.

Probudila jsem se celá bolavá, skrčená na zadním sedadle svého Mini Cooperu. Takhle jsem skončila kvůli tobě, stulená na plastových židlích, anebo schoulená v autě, u kterého si nemůžu dovolit dál platit pojištění. Dnes ráno jsem se rozhodla řídit. Nevěděla jsem, kam jedu ani proč, dokud jsem si tě nevšimla, jak se řítíš kolem mě na kole. Tehdy jsem pochopila, co přesně musím udělat.

Stylem stop-start tě sleduju v dopravní zácpě, sunoucí se k De Beauvoir a do Shoreditche, a pak do centra. V Liverpool Street prokličkuješ mezi stojícími vozidly a zmizíš mi z dohledu. Potom se kolona pohne a umožní mi posunout se kupředu. Zase tě zmerčím a držím se pár metrů za tebou, jak nás provoz postrkuje po Gracechurch Street.

Už jsme skoro na místě.

Loni na téhle křižovatce zahynulo pět cyklistů. Vyhaslo pět mladých životů jako ten tvůj.

Auto přede mnou odbočí a umožní mi volný průjezd k bílé čáře, kde musím zastavit. Konečně tě uvidím. Jako by se svět konečně rozhodl postavit na moji stranu, ale než se stačím pohnout kupředu, do vzniklé mezery se nahrnou cyklisti. Opět jsem obklopena nablýskanými řídítky a zářivě barevnými mladými těly.

Uvízla jsem.

Zoufale tě hledám před sebou a pak ve zpětném zrcátku. Ale ty jsi zmizela. Užiješ si další den na tomhle světě. Další den v mé práci. Vrátíš se do mého bytu a zalehneš do postele, kterou jsme já a můj partner společně vybrali.

Á, tady jsi!

Zastavila jsi hned vedle mých dveří a oči upíráš na světla před sebou. Opět se ke mně přiblížíš a mně se zrychlí tep. Dělí nás od sebe pár centimetrů. Mohla bych natáhnout ruku, popadnout tě za paži a poprosit tě, abys mi jednou provždy řekla: Proč? Když jsem byla připravena ti pomoct, proč ses rozhodla všechno mi sebrat?

Šlápneš do pedálů a vmáčkneš se mezi cyklisty stojící vpředu. Blýskneš po nich tím svým oslnivým úsměvem. Samozřejmě že ti dají přednost. Máš devastující úsměv. Hřeje jako sluníčko, září. Zničil mi život.

I já se pohnu a vklíním se do pruhu pro cyklisty, za což si vysloužím ránu do střechy auta a výkřiky typu co si sakra myslíš, že děláš, ty pitomá krávo?, když vytlačuju kolaře z cesty. Ohlédneš se, aby ses podívala, co způsobilo to pozdvižení, ale zase se rychle obrátíš k semaforu, protože tušíš, že se světla každým okamžikem změní. Nevšimneš si mého autíčka, plížícího se ti v patách. Nečekáš na zelenou a rozhodneš se vyrazit. Zvedneš se ze sedla a dupneš do pedálů. Ale je načase se postarat, abys mě zase nepředběhla.

Před očima mám tvoje zadní kolo.

Zajímalo by mě, jaké to bude, až se tvoje tělo ocitne pode mnou. Až začnu drtit tvoje kosti. Skoro cítím tvou krev, náhle tak horkou. Prožene se tvými žilami a vytryskne ven. Na asfaltu začne chladnout a odkapávat do kanalizace, odkud sklouzne do lhostejné Temže.

Teprve až se tohle stane, budu moct doopravdy začít znovu.

Naskočí zelená.

Prudce šlápnu na plyn.

KAPITOLA 1

Katherine

O šest týdnů dříve

Nikdy nepochopím, jak můžou být tak v pohodě, ti mladí tvorové, které denně potkávám na zastávce autobusu. Vylezli ze svých stísněných sdílených bytů anebo rodičovských pronájmů v mé čtvrti, přinejmenším dva kilometry od místa, kde by chtěli doopravdy žít, a spokojeně se protahují. Proč je jim ukradené, že má autobus dvacet minut zpoždění? V duchu jsem si poznamenala, že se musím Iaina zeptat, proč se mi zdá, že nikomu pod třicet nevadí přijít pozdě do práce. Potom jsem poslala textovku svému kolegovi, Asifovi. Doufala jsem, že se od něho dočkám slov útěchy, něčeho, čím ukonejším svoji nejnovější pracovní krizi. To pondělí bylo prvním dnem zbrusu nového světa v redakci časopisu, kde působím: noví majitelé, nový vydavatel, nový start. Věděla jsem, že je smrtelně důležité udělat dobrý dojem, ale osud mi to podělal hned na začátku tím, že nechal zmizet ze světa všechny autobusy. Napsala jsem Asifovi:

Nejede mi bus. Mám se omluvit hned, nebo nějak zaimprovizovat?

Odpověď mi moc nepomohla:

Vydařený víkend? Nová šéfka už je tady. Fakt nevím. Hodně štěstí.

Vidím se to ráno, jak pohlížím směrem ke svému bytu. Z místa, kde stojím, jsou vidět obrysy vyschlých truhlíků. Mám na sobě až příliš velkou košili se stojáčkem, kterou jsem si včera koupila, pouzdrovou sukni v délce po kotníky s postranním rozparkem do výše stehna a černou motorkářskou bundu, kterou vždycky nosím do práce. Chtěla jsem vypadat upraveně, ale zároveň drsně, aby bylo okamžitě jasné, že zoufale netoužím zapadnout do nového firemního režimu, přestože opak je pravdou, pochopitelně.

Pondělky pro mě byly vždycky těžké, i před tímhle dnem. Nebylo to jenom o tom, že po dvaceti letech mi připadalo, že jsem ve své profesi stále horší a horší, a ne naopak lepší, jak se očekává, ani o tom, že mládí, naděje a ničím nespoutaná energie mých stážistů mi každý den víc a víc nepříjemně připomínaly nenaplněný příslib mých vlastních začátků. Kdepak. Děsila jsem se okamžiku, až se mě některý ze stážistů zeptá: „Co jste dělala o víkendu?“

V porovnání s věkem okolo dvacítky, kdy jsem se pohybovala na vrcholu svých možností, si většinou připadám neviditelná. Avšak v pondělí ráno to neplatí. Jako by mě najednou všichni sledovali. V obklopení mileniálů, mladých lidí, kteří dosáhli dospělosti na počátku jednadvacátého století, jsem se úporně snažila minimalizovat škody napáchané na mé hrdosti, když mi plni nadšení vyprávěli, jak se potulovali po Londýně a družili se s jinými bystrými mladými lidmi ze severních, jižních, východních a západních koutů jako kdysi já. Seděla jsem jako zařezaná. Skoro s nikým jsem se nestýkala, jenom s Iainem, což mohlo každou vteřinou vyjít najevo. Někdy se mi podařilo domluvit si na pondělní ráno jiný program, abych vytěsnila cizí víkendové životy a vyhnula se nastavenému zrcadlu, jež mi ukazuje moji vlastní mrtvou existenci. Kdykoliv se mi někdo opovážil položit tradiční ranní otázku, uchýlila jsem se k nestydaté lži a odpovídala: „Sešli jsme se se starými přáteli.“

V ono pondělí dosáhlo moje rozčilení vrcholu, když jsem daleko na ulici zahlédla rozsvícený taxík. Zpočátku jsem ho kradmo sledovala, dokud jsem si neuvědomila, že jsem jediná, kdo míří ke kraji chodníku, aby ho zastavil. Nikdo z houfu čekajících na zastávce na něj samozřejmě neměl peníze. Nemají prachy, zato času mají spoustu. Jejich život přetéká aktivitami, kterým se musí pořád věnovat: umění, řemeslům, stojí frontu na přípitek s umělcem, sdílejí na sociálních sítích svoje šumivé životy, a co se kreativity týče, všeobecně jsou nezdrženliví. Kdykoliv jsem se ocitla poblíž někoho dospělého, kdo byl mladší než já, cítila jsem z něho prýštící sebedůvěru a činorodost, zatímco já byla vyprahlá.

Dvakrát jsem se ohlédla, jestli budu o taxík s někým soupeřit, a zahlédla jsem tebe.

Byla jsi úplně jiná.

Vznášelo se kolem tebe ovzduší tvůrčího sebevědomí, takového, které pochází výhradně od rodičů, již jásali nad každým tvým nepatrným úspěchem, ale zároveň jako bys po něčem hladověla. V očích se ti zračil jakýsi druh neukojené potřeby. Zčistajasna se mě zmocnil pocit, že mám před sebou mladou osobu, se kterou bych možná mohla mít něco společného.

Protože na rozdíl od ostatních se zdálo, že ti vadí přijít pozdě do práce. Tím pádem jsi míň jako oni a víc jako já. Cítila jsem, že čas a věk vnímáš jinak. Jistě, jsi stejně mladá jako oni, ale nějak mi připadáš vyzrálejší a zoufalejší, stejně jako já, všechno najednou. Pamatuješ si na tu titěrnou koženou sukni, kterou jsi tenkrát měla na sobě? Mám úplně stejnou a taky jsem ji nosívala do práce. Tvoje pleť byla světlá jako moje, ale krásně napjatá a zářivá, až na šmouhu od oleje na pravé straně čela. Nemohla jsem od tebe odtrhnout oči. Jako bych se dívala do zrcadla, nebo spíš do okna vedoucího do jiného času mého života, nedávné minulosti, kterou však nedokážu polapit. Chtěla jsem se o tobě dozvědět víc a přesvědčit se, jestli bys opravdu mohla být jako já. Když začal taxík brzdit, napadlo mě, jestli bych ti neměla nabídnout spolujízdu.

Znovu jsem se na tebe podívala. Prstem levé ruky sis pohrávala s visačkou na žlutém kufříku na notebook, který sis tiskla zepředu ke stehnům. Zhoupla ses v bocích a přenesla váhu z jedné nohy na druhou a občas jsi pod bradou o sebe cvrnkla nehtem palce a ukazováčku. Vzala jsem za kliku dveří a naposledy se po tobě ohlédla, než nás rozdělil odliv a příliv londýnského dne. Přesto jsem tě dál měla plnou hlavu. Myslí mi blesklo, že mě tvůj obličej bude po celý den pronásledovat, a já tě budu muset vyhnat ze svého vědomí tím, že budu při večeři Iainovi vyprávět o  dívce, kterou jsem potkala na zastávce autobusu, živou připomínku mého starého já.

Ale ty jsi mě sledovala.

Přejela jsi po mně očima a kousla ses do spodního rtu nalíčeného žhavě oranžovou rtěnkou připomínající východ slunce za letního dne, a znovu jsi cvrnkla nehty, než jsi ode mě odtrhla zrak a upřela jej k neexistujícímu autobusu za obzorem.

Mohla jsem tě pozvat k sobě do vozu, ale o čem bychom si asi tak povídaly? Možná by ses ponořila do svého mobilu, jak to lidé tvého věku dělávají, a já bych s tebou nemusela vůbec mluvit. A jak bys zaplatila za cestu? Lidé jako ty u sebe nikdy nemají peníze. Nadiktovala bych ti číslo svého účtu, abys mi mohla poslat svůj díl jízdného? Bylo by to moudré? Bylo by to cool? Není na to nějaká appka, o které ani nevím, že vůbec existuje, a budu se stydět, že jsem si ji zatím nestáhla? Anebo navrhneš, abychom se v poledne někde sešly, a dáš mi mých dvacet babek? Skončíme spolu někde na burgeru? Zjistíme, že si máme o čem povídat?

No tak, holka, ukaž jim, z jakého materiálu jsme my, starý páky, slyšela jsem říkat Iaina.

Ne.

Ne, měla bych se na to vykašlat.

Vypadá to, že mám před sebou další den, na který bych nejradši zapomněla, a nemusím si ho dál komplikovat. Otevřela jsem dveře auta a připravila jsem se, že tě nechám stát na chodníku, ale najednou jsi tam, hned za mnou.

Nadskočím úlekem.

„Zdravím. Určitě jedete na jih. Nevadí, když si přisednu?“

Když se mnou mluvíš, roztáhneš rty a ukážeš mi ty nejkrásnější zuby, jaké jsem kdy viděla.

„Ano. Chci říct, že jedu do Borough, ale–“

„Výborně. Já taky. Počkejte chvilku. Omlouvám se, ale právě jsem si uvědomila, že u sebe nemám ani vindru.“

Za tebou jsem uviděla vousaté a vlasaté stádo, které si uvědomilo, že sis zajistila odvoz, zatímco oni ne. Obávala jsem se, že když tě odmítnu, vrhnou se do nějaké kolektivní akce, posbírají z kapes umaštěné mince a nabídnou mi je výměnou za spolujízdu.

„To je v pohodě. Jenom si nastupte.“ Radši pojedu s tebou než se třemi čtyřmi dalšími.

„Je to v pořádku? Jste si naprosto jistá?“

Získala jsi můj souhlas a dvakrát sis ho ověřila. Tuhle techniku na mě budeš zkoušet znovu a znovu a já ani nepochopím, s čím vlastně souhlasím. Jeden z mnoha tvých darů.

„Určitě.“

Poslušně se posunu na sedadle, abych ti udělala místo. Skloníš se, abys nastoupila, a tvoje hlava se náhle ocitne tak blízko u mé, že cítím tvoje čerstvě umyté vlasy. Pořád jsou u kořínků mokré a chladí krev v pokožce tvé hlavy. Zrovna jsem se chystala říct taxikáři, kam má jet, ale tvoje mladistvá vůně mě přiměla zaváhat.

„Do Borough, prosím. Na vašem místě bych se vyhnula Old Street. Radši bych volila Dalston a pak Gracechurch,“ pronesla jsi s úsměvem a mávla svým mobilem mým směrem. „Vyhovuje vám to? Zrovna teď jsem zjistila, že poblíž City Road prasklo vodovodní potrubí. Nebo byste raději jela jinudy?“

Vidím, že displej tvého mobilu je prázdný.

Pohlédla jsem na řidiče, co on na to, ale zaujal mě mdlý odraz mé tváře na okenním skle: bez diskuze žena středního věku s krátkými uhlově černými vlasy, rámujícími rozmazaný obličej. Zase se nepoznávám. Zatím jsem to Iainovi nepřiznala, ale cítím, jak se nemoc vrací, připravená udeřit plnou silou, přesně jako před patnácti měsíci.

Po prodloužené vánoční pauze jsem si vzala volno na zotavenou, které se mi protáhlo na šest týdnů. Potom mi doktor napsal neschopenku. Snesl se na mě šedivý mrak a připravil svět o všechny barvy. Poslední dobou se mi zdá, že mě opět přikrývá důvěrně známý filtr upředený ze strachu, jehož jsem se nedávno zbavila. Kdybych zašla za doktorem, nejspíš by mi zase předepsal antidepresiva. Jenže citalopram měl příšerné vedlejší účinky. Týdny mi dělalo potíže se najíst. Nedokázala jsem se soustředit. Nepamatovala jsem si, co se stalo dnes, ani před lety. Pořád jsem byla ospalá, táhlo mě to do zatemněných pokojů, do postele nebo pod přikrývku na gauči, jako bych byla nějaké staré zvíře, které hledá tiché místo, kde by zdechlo. Nakonec jsem nemohla chodit do práce a prášky můj stav ještě zhoršovaly. V puse jsem měla jako v polepšovně a chuť na sex sníženou na minimum. Doktor prohlásil, že prášky stačí brát jenom pár měsíců, abych „se zase nastartovala“. Moji bývalí zaměstnavatelé měli pochopení. Koneckonců měli v tu dobu moc práce s nalezením kupce pro svůj krachující podnik. Pochybovala jsem, že noví majitelé projeví tolik pochopení, anebo že svou pozornost zaměří mimo mě.

Když se loni opět přiblížily Vánoce, byla jsem mimo skoro deset měsíců. Věděla jsem, že se musím vzpamatovat dřív, než nastoupí nový tým. Musím je přesvědčit, stejně jako každého, kdo se dívá, že jsem zase zpátky v „normálu“. V lednu jsem přestala brát prášky a vrátila se do práce, ale někde uvnitř jsem věděla, že v pořádku nejsem. Šedivý mrak vyčkával, až se na mě zase spustí. Viděla jsem jeho nenápadný obrys na obzoru v den, kdy jsem tě potkala. Rostl a zvětšoval se.

Lily, když jsi nasedla ke mně do auta, zapůsobila jsi jako neonově růžový blesk, který se prodral mrakem barvy holubího peří, hrozícím, že mě pohltí. Myslím, že proto se ti tak snadno podařilo to, co jsi udělala. Jestli sis někdy na jediný okamžik lichotivě pomyslela, že jsi mě sama a bez pomoci poslala na kamenité dno, potom vážně nemáš ponětí, v jakém stavu už tehdy byl můj život.

Uvědomovala jsem si, že cesta do Borough, kterou jsi navrhla, prodlouží moji cestu do práce přinejmenším o deset minut, což znamená, že za žádných okolností nestihnu přijít včas na první schůzku s novou vydavatelkou, Gemmou Luntovou. Ví, že jsem větší část loňského roku promarodila, a taky ví proč. Určitě bude hledat známky slabosti.

„Pojedeme, jak jste navrhla.“

Sotva jsem ta slova vypustila z úst, uvědomila jsem si, že jsem se poprvé podřídila tvojí vůli. Tohle byl přesně ten okamžik v mém životě, který se dá označit za počátek konce.

Nejdřív jsme nemluvily. Podívala jsem se z okénka na tvé straně a čekala, kdy mi poděkuješ, jak se sluší a patří. Nemohla sis nevšimnout špalíru stále zoufalejších tváří lemujících trasu stojednačtyřicítky až do De Beauvoir. Ale ty jsi mlčela a chovala na kolenou svůj notebook. Zanedlouho poznám, že tímhle způsobem dáváš najevo, že se radši od všech držíš dál. Stane se z tebe studený čumák a děláš to záměrně. Mlčela jsem a čekala, až promluvíš. Ale nakonec mě dostala vlastní zvědavost. „Mám dojem, že jsem vás na zastávce nikdy dřív neviděla,“ prohodila jsem. „Přistěhovala jste se nedávno?“

„Jo, ale s trochou štěstí se tu dlouho nezdržím.“

Musela sis všimnout, jak dotčeně jsem se zatvářila. „Ne že by se mi v Manor House nelíbilo. Naopak, je bezva. Chci tím říct, že má výhodnou polohu a snadno se odtud kamkoliv dostanete. Většinou jezdím na kole.“ Odvrátila jsi hlavu a sledovala svět zpoza okna, zatímco jsme se plazili vzhůru po Kingsland Road.

Konec ukázky

Table of Contents

Katherine

KAPITOLA 1