Copyright © Andreas Cervenka, 2014

First Publisher as VAD ÄR PENGAR – Stockholm, 2012.

All rights reserved.

Translation © Zdenek Červenka, 2014

ISBN 978-80-7252-504-1

Až donedávna jsem si myslel, že představitelem švédské drsné literární detektivní školy je především Stieg Larsson, jehož Milénium jsem zhltnul jak v tištěné, tak ve filmové podobě. Ale po přečtení na první pohled nápadné publikace Co jsou peníze? jsem zjistil, že Stieg Larsson, který bohužel zemřel, má důstojného následovníka. Je jím autor tohoto „ekonomického psychothrilleru“ Andreas Cervenka, ekonomický komentátor listu Svenska Dagbladet.

Jeho knížka je složená z autorových nejvýstižnějších a nejčtenějších analýz, které přináší nedělní vydání tohoto švédského listu. Při zběžném prolistování se tváří jako jedna z mnoha vcelku suchopárných ekonomických příruček, které mají ambici glosovat nějaký aktuální ekonomický problém. Ne, že by jich kolem nás nepoletovalo víc než dost. Ale už po přečtení prvních stránek je jasné, že Cervenkovy texty jdou hlouběji, až k samé podstatě současných ekonomických problémů.

„Co jsou peníze?“ ptá se zdánlivě bezelstně autor. A zcela jednoduše dochází k tomu, že peníze nejsou od roku 1971, kdy ztratily zlatý standard, nositelem konkrétní nezpochybnitelné hodnoty, ale vlastně jen shlukem jedniček a nul v bankovních počítačích.

Pokud jste gážista a máte na to, občas odnést pár korun do banky, pak knihu Andrease Cervenky rozhodně nečtěte. A pokud jste náhodou zaměstnanec banky nebo nějakého podobného ústavu, pak byste četbu této knihy měli mít – pro zachování duševního zdraví – vaším zaměstnavatelem přímo zakázanou. Zjistíte totiž, že hned poté, co peníze svěříte bance, se vaše těžce vydělané konkrétní peníze ztratí mezi těmi virtuálními a začínají žít svým vlastním životem, a to prakticky bez jakékoliv skutečné kontroly.

Mezi mnoha vtipnými (a zároveň smutnými) postřehy zmiňuje Cervenka třeba Billa Grosse, šéfa obligačního fondu PIMCO, který řekl: „Během posledních třiceti let bylo tím nejspolehlivějším způsobem, jak se stát bohatým, vydělávat peníze na penězích. A nejlépe na vypůjčených.“ Ano, půjčovali si úplně všichni. Lidé, firmy, banky, státy. Jak to dopadlo, víme. Vlastně nevíme, protože situace, ve které se nacházíme dnes, rozhodně není nějakým cílovým nebo definitivním stavem. Z finanční krize odstartované v roce 2007 se svět dodnes neotřepal, a kdy a jak se vzpamatuje, není vůbec jasné. Kdo zaplatí všechny ty dluhy, které Cervenka – podle jednoho z dostupných údajů – odhaduje na 160 000 miliard dolarů? No asi nikdo, protože to přece není reálné – ale jakou podobu tedy bude mít východisko z této situace a jaké následky? To samozřejmě nikdo neví a Cervenka ironicky připomíná, jak tyto problémy dnes řeší politici: „Záchranný balíček? Už je na cestě! Opatření na stimulování trhu? Spolehněte se? Nouzová půjčka? Stačí říct, kolik potřebujete!“ Ano, zisky jsou privátní, ztráty veřejné. Jisté je jen to, že sražení úrokových sazeb k nule (v některých případech výnosy – jako třeba na dvouletých dluhopisech Německa, Rakouska, Finska nebo Nizozemí – se propadaly do záporných hodnot) a pumpování nových peněz do ekonomiky (jen v USA 85 miliard dolarů měsíčně) nebylo žádným všelékem. To vše zatím stačí jen k udržování velmi křehké rovnováhy. Ale do kdy se takto můžeme chovat a co se stane, až se budeme chtít vrátit k „normálnímu“ stavu, to zatím nikdo nedokázal vysvětlit.

A co na to říkají v knize samotní politici? Jean-Claude Juncker, předseda komise pro euro: „Když se mluví o choulostivých ekonomických problémech, musí se lhát.“ A někdejší náměstek šéfa amerického Fedu Alan Blinder: „Poslední povinností centrální banky je mluvit pravdu.“ Sám dobře vím, o čem Andreas Cervenka píše. Když jsem vedl rozhovor s viceguvernérem ČNB poté, co banka přistoupila ke kurzovým intervencím, a zeptal jsem se ho, zda mám tedy šetřit na důchod, jak chce ministerstvo financí, nebo utrácet, jak to chce ČNB, neuměl kloudně odpovědět. Už samotný fakt, že po mnohaletém hlídání inflace je nucena česká centrální banka zcela otočit rétoriku a začít inflaci povzbuzovat, svědčí o tom, že se v ekonomice dějí věci dosud zcela nevídané.

Odpovědi ale nenalézají ani další ekonomové a bankéři. Někdy si dokonce říkám, jestli jsem neměl v posledních letech pověsit novinařinu na hřebík a věnovat se podstatně lépe placené profesi finančního analytika. Sleduji jejich výroky a prognózy a velmi často zjišťuji, že ať řeknou, co řeknou, druhý den je všechno jinak. Nic neplatí, nic se nedá předvídat. A s trochou nadsázky větu: „Pokud sazby neporostou, tak budou zcela jistě klesat, pokud ovšem nenastane stagnace,“ bych dal dohromady taky.

Však si banky vysvětlují chování v současné situaci po svém. Za manipulaci s klíčovými úrokovými sazbami mají evropské banky zaplatit pokutu ve výši 1,7 miliardy eur. Pokutu má zaplatit šest evropských bank a rozhodla o tom Evropská komise. A nejasné ekonomické prostředí, jeho nepředvídatelnost a neschopnost politiků koncepčně řešit nastalé problémy si vybírá i další daň. Frustrací z ekonomické situace postupně nasákla celá společnost, zhoršují se vztahy mezi lidmi a nic není tabu. Z toho vyplývá i to, že Česká republika si mírně pohoršila ve světovém žebříčku vnímání korupce ve veřejném sektoru. V roce 2013 byla na 57. místě, zatímco o rok dřív byla na o tři místa výš. Ze zemí Evropské unie je na tom hůř než Česká republika jen o příčku níž Slovensko, Itálie a Rumunsko, Bulharsko a Řecko.

Nad Českou republikou jsou v celkovém žebříčku mezi jinými Lesotho, Gruzie, Rwanda či Portoriko. Je třeba něco dodávat?

Známý ekonom profesor Milan Zelený dokonce upozorňuje na to, že posledních šest let nejde o „obyčejnou“ finanční krizi, ale o dlouhodobou kvalitativní transformaci dominantních ekonomických sektorů. A říká: „Pokud máme většinu ukazatelů deformovaných uměle, pak neznáme a nemůžeme znát ukazatele přirozené. Tudíž nevíme, co se v ekonomice děje. Pak není divu, že se nikomu nechce investovat, ale jen zadlužovat, spekulovat, sázet a hrát.“

To tedy není příliš povzbudivé. Zdá se, že s největší pravděpodobností jsme a budeme svědky hlubších změn v bankovních systémech, zažijeme rozsáhlé ekonomické transformace a zřejmě se dočkáme v obecné rovině i dramaticky jiných pravidel v nakládání s penězi. Pokud je máme rozpoznat a navíc i pochopit, knížka Andrease Cervenky Co jsou peníze? nám k tomu bude docela dobrým průvodcem. Podobným, jakým byla svého času Sedláčkova Ekonomie dobra a zla nebo Pikorovo a Šichtařové Všechno je jinak. Ostatně Larssonovo Milénium je taky trilogie.

PhDr. Přemysl Čech,

moderátor ekonomických pořadů ČT24

Úvod

Nepříjemná pravda

Proč stačí dlouhá fronta před bankomatem k tomu, aby se ředitel peněžního ústavu zpotil strachy? Protože ten geniální vynález, kterému říkáme peníze, je založen na nesplnitelném slibu.

„Jsou to skutečné peníze, nebo peníze banky?“ uvažuje ekonomický komentátor, když drží v ruce šek doprovázející novinářskou cenu, na němž ještě neuschl inkoust. Šek se totiž může rychle proměnit v peníze banky a jako rybí kost uvíznout v krku. Je tomu šest let, kdy v roce 2008 zkrachovala banka Lehman Brothers. Dnes se Andreas Cervenka svými úvahami dotýká nejcitlivějšího bodu finančního světa.

Mezi penězi a penězi je totiž rozdíl. Bankovky a mince začínají být stále méně viditelné.

Peníze vydává centrální banka. Ten, kdo má v ruce stokorunu, si může být poměrně jistý, že má cenu sta korun. Tomu, kdo by si rád peníze uschoval doma, hrozí, že peníze ztratí hodnotu vinou zvyšující se inflace.

Peníze na kontě? To je zcela jiný příběh. Když je opravdu zle, může mít digitální stokoruna nulovou hodnotu. Pro názornost se vraťme několik set let zpátky ke zrodu bankovnictví.

První bankéři byli zlatníci, kteří opatrovali zlato svých zákazníků. Obdrželi za ně stvrzenku, kterou mohli použít, kdykoliv zlato potřebovali. Záhy se ukázalo, že je snadnější používat jako platidlo poukázky než běhat sem a tam ke zlatníkovi pro zlato. Zlatníci brzy přišli na to, že je možné vystavit daleko víc poukázek, než měli zlata v úschově. Zjistili totiž zajímavou věc: pouze několik majitelů poukázek si přišlo vyzvednout zároveň svoje zlato. Tento podvodem zapáchající model (více poukázek než zlata) se postupně stal základem pro veškeré bankovnictví. Dokud tento systém nikdo nezpochybňoval, fungoval výborně. Banky mohou půjčovat mnohem více peněz, než si jich klienti uloží. Ti svěří bance peníze někdy i za malý úrok. Problém je, že vše je založeno na prázdném slibu. Na to, aby byla potopena kterákoliv banka na světě, stačí, aby určité množství zákazníků naráz položilo u bankovní přepážky nepříjemnou otázku: „Mohu dostat své peníze?“ V takovém případě pak má i slušně velké saldo cenu toaletního papíru.

Varování před bankovní krizí byla během let stejně častá jako rýma. V roce 1933, po řadě ničivých finančních krachů, v Americe rozhodli, že stát je povinen zasáhnout v případě kolapsu banky a zaručit, aby klienti dostali zpět své peníze, nebo aspoň část svých peněz. I ve Švédsku mohou dnes lidé s kontem menším než milion korun – 100 000 eur – spokojeně spát a stejně tak i v České republice, kde stát ručí za vklad rovněž do výše 100 000 eur.

Pro banky znamenala ochrana státu tvrdé podmínky, které jim ztěžovaly vydělávat peníze. Jedním ze způsobů, jak pravidla obejít, bylo vytvoření fondů peněžního trhu, které byly považovány za stejně jisté jako bankovní konta, navíc s vyšším úrokem. Fondy se staly brzy populárními zejména u institucí a firem, jež potřebovaly načas „uklidit“ velké sumy na hotovosti. Fondy peněžního trhu, to byl počátek růstu enormního a složitého finančního „ekosystému“, fungujícího souběžně s tradičními bankami. Fondy zvané též „stínové banky“ narostly v roce 2008 do závratné výšky 20 000 miliard dolarů, což byla mnohem větší suma, než kterou disponovaly tradiční banky.

Gary Gorton, profesor na Univerzitě Yale v USA, považoval finanční krizi, která začala v roce 2007, za velice podobnou bankovním krizím v minulém století. S tím rozdílem, že tentokrát nešlo o fronty lidí v kloboucích a čepicích, kteří s vyděšenýma očima přešlapovali před zamřížovanými branami bank, ale o obrovské anonymní instituce, které se zoufale snažily zachránit peníze z hroutícího se bankovního systému. To, co zmrazilo půjčky po pádu banky Lehman Brothers, nebyl jen krach dalších bank, nýbrž skutečnost, že i ty největší americké peněžní fondy utrpěly obrovskou ztrátu.

Stodolarová bankovka schovaná do bezpečí štrozoku přestala mít hodnotu sto dolarů.

Aby nedošlo k totálnímu kolapsu, americký stát byl nucen se prostřednictvím Federálního rezervního systému zaručit i za „stínové banky“.

Tato slabost finančního systému trvala dalších několik let. Na podzim roku 2011, kdy se krize přelévala z bank ke státním financím a zpět k bankám, se situace drasticky zhoršila. Celé řadě evropských bank hrozilo masové odčerpání fondů.

Velké firmy jako GlaxoSmithKline (anglická farmaceutická firma) či Vodafone (anglický operátor mobilních telefonů a největší telekomunikační firma na světě, působící ve čtyřiapadesáti zemích) denně podrobně kontrolovaly svá konta v bankách eurozóny, aby na nich nebylo přes noc příliš mnoho peněz. Důvod? Nemohly si být jisté, zda tam druhý den peníze ještě budou. Pouze díky Evropské centrální bance (ECB), která poskytla bankám nouzovou půjčku ve výši tisíc miliard dolarů, nedošlo k panice. Ale místo aby si banky opět začaly půjčovat jedna od druhé, většina z nich zvolila vložení peněz do jediného zbývajícího „bezpečného“ konta v ECB. Pokud totiž každý ředitel banky něco chápe, pak je to právě rozdíl mezi penězi a penězi. A půjde-li to, bude se krize řešit tímto způsobem.

1. kapitola

Peníze

Od zlata k dluhu

Lidé v západních zemích jsou tak zadluženi, že to nemá v historii obdoby. Půjčka se stala v každodenním životě stejně samozřejmou jako voda. Ale kde se berou peníze, které se půjčují? A proč roste cena zlata současně s neustále se zhoršující stabilitou finančního systému?

„Tati, můžeš mě vzít s sebou do banky, abych se podíval na všechny tvoje peníze?“ ptal se nedávno mého známého jeho pětiletý syn. Tatínkovu odpověď, že peníze neleží v bance, ale jsou to jen číslice v počítači, přijal chlapec s očima vykulenýma navrch hlavy a se starostlivou vráskou na čele. Můžeme chlapce starostlivě pohladit po vláskách a usmát se: „Můj milý, tomu ty ještě nerozumíš.“

Ale kolik toho my sami víme o penězích, o oné materii, která do značné míry určuje náš životní styl? Kolik z nás může s rukou na srdci uspokojivě vysvětlit, co jsou peníze a jak se k nim přichází? Odpovídat – asi by nás rychle přešel smích.

Jako obvykle – když se jedná o svět financí – právě to, co by mělo být poměrně snadné, je ze všeho nejkomplikovanější.

Vezměme to od počátku: Od chvíle, kdy se peníze staly pojmem, hrálo zlato důležitou roli. První zlatá mince byla vyrobena v roce 550 před naším letopočtem Krésem, králem Lýdie, ležící v západní Anatolii.

Přitažlivost zlata stále trvá. Sotva komu ušlo, že žijeme v době globální zlaté horečky. „Koupíme tvoje zlato!“ křičí na nás neodbytně nákupčí z reklamních poutačů. Od roku 2008 stoupla cena zlata z osmi set dolarů za unci (31 gramů) na tisíc devět set dolarů, i když v poslední době došlo k menšímu poklesu.

Zajímalo mě, proč se to stalo, a vypravil jsem se do nenápadné budovy v Solně na předměstí Stockholmu. Zde sídlí Centrála zlata, původně část centrální banky, která nyní patří Norsku. Centrála zlata prodává zlato v „klasické formě“ mincí a zlatých cihel (slitků). V poslední době prodej masivně vzrostl. Generální manažer Christer Granath říká, že dřívější kupci byli lidé z venkova s holínkami zabořenými do solidních zdrojů příjmu, jakými jsou půda a les. Dnes projevují zájem o zlato jak mladí ve městech, tak do něj investují malé i velké firmy.

„Vypadá to, jako by lidé měli téměř v genech přesvědčení o hodnotě zlata. Kdybych v helikoptéře přistál v nějaké africké vesnici odříznuté od světa a snažil se platit kreditní kartou, pochybuji, že bych se najedl. Ale kdybych vyndal z kapsy zlatou minci, jsem přesvědčen, že bych si koupil, co potřebuji,“ usmívá se Christer Granath.

Během dlouhé historie lidstva byla hodnota peněz vždy nějakým způsobem vázaná na zlato. Před 15. srpna 1971 se pouto rozvázalo. Amerika vypověděla brettonwoodskou dohodu, podle které byly měny navázány na dolar, jenž bylo možné vyměnit za určité množství zlata. To znamenalo, že navázání měn na zlato bylo zrušeno. V důsledku toho mnozí zákazníci Christera Granatha začali plnit své trezory a svá šuplata zlatem.

„Lidé začali chápat, že světový finanční systém se začal podobat hře Monopoly, ve které se platí papírovými penězi. Člověk však chce mít něco cenného, co může držet v ruce,“ říká Christer Granath.

Tato slova mohou leckoho znervóznit. Jestliže peníze nejsou podloženy zlatem, co určuje jejich hodnotu?

Řekl jsem si, že odpověď musí být ve švédské centrální bance, zvané Riksbank. Impozantní černá budova, kolos z lesknoucí se žuly, naznačuje, že se jedná o instituci, která se zabývá skutečným světem. Centrální banka dohlíží na emisi bankovek a mincí, které i pětiletí hošíci považují za peníze.

V bance mne přijímá Marianne Nessénová, doktorka ekonomie a zástupkyně šéfa oddělení pro měnovou politiku. Hodlám jí položit čtyři jednoduché otázky. Ale už při té první mne zastavila.

„Jaká suma peněz je ve Švédsku? Na to není možné odpovědět,“ usmívá se Marianne Nessénová a pokračuje: „Kolik je bankovek a mincí, to samozřejmě víme, jedná se zhruba o sto miliard korun. Jestliže však mluvíme o penězích v širším smyslu, je tento pojem neurčitý a proměnlivý. Je nemožné to vyjádřit čísly. Peníze jsou to, o čem se lidé dohodnou, že jsou peníze,“ vysvětluje Marianne Nessénová.

„Například mohu napsat úpis svým dcerám, že jim dlužím sto korun. To znamená, že ten úpis je platné platidlo. Ale neznamená to, že dcery s ním mohou jít do obchodu – protože obchodník ke mně nemá tutéž důvěru jako moje dcery.

Původně byly bankovky jakýmsi druhem dlužního úpisu. Bylo možné je vyměnit v centrální bance za zlato nebo jinou hodnotu. Dnes může být bankovní trezor prázdný. Cena peněz je zcela založena na důvěře. Centrální banka má velmi speciální schopnost, jak vytvářet peníze. A to nejen ve formě papírů s obrázky zemřelých celebrit. „Abyste pochopil, jak to chodí, půjdeme do tak zvané jednací místnosti,“ navrhuje Marianne.

Kolem dlouhého úzkého stolu s počítači sedí několik lidí. Kontrolují platební systém zvaný Riks (systém používaný centrální bankou na převod peněz), který je doslova krevním oběhem finančního těla. Během finanční krize centrální banka několikrát půjčila švédským bankám stovky miliard korun. Banky byly povinny vydat cenné papíry, například obligace, jako záruku. Poté centrální banka vložila peníze, jež banky dostaly, do systému Riks. „Ale jak to vlastně funguje?“ ptám se.

„Takhle,“ říká Per Kronested, jeden z mužů sedícím za počítačem, a luskne prsty.

Jeho kolegyně Pia Metzová ukazuje na monitoru, co se děje. V počítači se otevře konto banky, na klávesnici se stiskne jedna číslice, ke které se přidá řada nul. Pak se stiskne tlačítko save (uložit). Jediným cvaknutím se tak vytvoří několik miliard korun. Aby se tak stalo doopravdy, je třeba souhlas vedení centrální banky.

V Americe se stejným způsobem naklikalo během pouhých tří let kolem dvou tisíc miliard nových dolarů, jež byly použity k nákupu amerických cenných státních papírů. Peníze, které se zrodily z ničeho.

Ale nejenom centrální banka vytváří peníze. Podle Marianne Nessénové se velkovýrobou peněz zabývají i soukromé banky.

Tomu, jak to funguje, není lehké porozumět. Klasický popis takové transakce jsem našel v příručce Mechanismus moderních peněz, vydané Federální bankou v Chicagu. Ta vysvětluje, jak například z deseti tisíc nových dolarů vytvořených centrální bankou, jež vplynou do ekonomiky, se zrodí sto tisíc dolarů vypěstovaných v bankovním systému.

Celý proces spočívá v tom, že banka půjčí téměř všechny peníze, které dostane. Malá část, pouhých pár procent, musí zůstat centrální bance v hotovosti jako takzvaná frakcionální rezerva.

Velikost této rezervy se liší. Ve Švédsku a v několika dalších zemích včetně České republiky je nulová. Teoreticky může vytváření peněz bankami pokračovat do nekonečna.

Abych se dozvěděl, jak to funguje v praxi, mířím do Swedbank na protilehlé straně ulice. Informační šéf Petr Borsos právě kreslí diagramy. Jeden znázorňuje půjčky, tedy kolik střadatelé dluží bance. Druhý ukazuje zadluženost banky, tedy kolik banka dluží střadatelům nebo držitelům obligací. Každá koruna, která se půjčí klientům, musí odpovídat každé koruně, kterou si banka vypůjčí. Když se banka rozšiřuje a množství peněz ve společnosti roste, děje se tak vždy formou nových dluhů – z půjček bankám a z půjček banky jiné bance.

„To je základ veškeré činnost bankovnictví,“ vysvětluje Krister Söderberg, odpovědný za kontrolu přílivu a odlivu peněz banky.

Ten, kdo si uloží své peníze v bance, je technicky již nikoliv vlastníkem peněz, nýbrž se spoléhá na to, že banka má v pokladně dostatek peněz, aby mu je v případě potřeby vyplatila.

V zemích, kde neexistuje rezerva v centrální bance, jsou půjčky omezeny výší kapitálu, který si v bance střadatelé uložili. Efekt je tentýž jako v případech, kde musí být rezerva. Čím větší kapitál, tím víc peněz může banka vytvořit.

Dnes půjčují banky zhruba sto korun na jednu uloženou desetikorunu. Liší se to podle toho, jak riskantní je půjčka. Před finanční krizí požadovaly mezinárodní instituce minimální rezervu podle zákona pouhé dvě koruny za půjčenou stokorunu. Postupně se to zvýšilo na sedm korun.

Kolik banka půjčí, záleží na tom, jak velká je hodnota záruk ve formě obligací nebo nemovitostí. „Hlavním důvodem nebývalého růstu úvěrů je rostoucí hodnota movitého majetku – čím větší hodnota, tím více je možné si vypůjčit,“ říká Peter Borsos.

„Hodnota movitostí fluktuuje nahoru a dolů a často jde o subjektivní posouzení. Žertem je to možné vyjádřit například tím, že se my dva dohodneme na tom, že tvá kočka má cenu 100 000 milionů, takže si můžeš ode mne na ni 80 000 milionů vypůjčit.“

Nyní to začalo být zajímavé. Bylo mi jasné, proč největší banky světa za posledních třicet let tolik expandovaly. A jelikož expanze vždy probíhá ve formě nových úvěrů, čili dluhů, zadlužení v západním světě se od osmdesátých let dramaticky zvýšilo. V roce 2000 se globální dluh zdvojnásobil ze 78 000 miliard na 158 000 miliard dolarů. Byly to peníze, které se musely vrátit s úroky. V zemích jako Velká Británie a Spojené státy americké se dluhy dlouhou dobu zvyšovaly rychleji než ekonomický růst. Zvyšovaly se i během krize, kdy stát převzal roli půjčovatele domácnostem a firmám.

Matt King, analytik úvěrů jedné z největších amerických bank Citigroup, hovoří o třicet let trvající bublině půjček. „Přitom se nezdálo, že se bublina zvětšuje, protože hodnota nemovitostí a zdrojů příjmu stoupala po celou dobu. Výše dluhů se proto zdála být zvládnutelná.“

Jenomže centrální banka nemůže vydat neomezenou sumu peněz. Příliš mnoho nových peněz vede k oslabení hodnoty zdrojů, ke snížení koupěschopnosti a k inflaci. Proto banky pozorně sledují vývoj cen. A podle Matta Kinga se pravděpodobně dopustily velkého omylu.

„Soustředily se na sledování cen zboží a služeb, a nikoliv akcií a nemovitostí. Jinak by nemohlo dojít k tak rychlé expanzi půjček,“ míní Matt King.

Současně na celém světě došlo k nebývalé deregulaci finančního sektoru, což umožnilo bankám vytvářet nové typy cenných papírů a všemožnými způsoby rychle zvyšovat poskytování půjček. Zároveň obyvatelé západních zemí změnili svůj pohled na půjčky.

„Například ve Švédsku jsme přestali splácet půjčky, půjčky se považují za věčně trvající, tak jako dříve státní půjčky. Během jediné generace se důvěra ve vlastní schopnost půjčky splatit extrémně zvýšila,“ říká Daniel Waldenström, profesor ekonomie na uppsalské univerzitě a uznávaný znalec ekonomické historie. „Ve Švédsku uzavírali občané střední třídy na trhu s nemovitostmi milionové půjčky ve výši devadesáti procent jejich hodnoty, tedy ve výši, která by kteréhokoliv rizikového manažera přiměla k úzkostnému výkřiku. Dnes stále více a více mladých lidí končí exekucí, protože spadli do pasti půjčky často uzavřené prostřednictvím mobilu. Exekutoři zjistili, že mladí lidé považují půjčku za extra příjem, případně jako rezervu k nákupům.“

Člověk nemusí být profesorem, aby si uvědomil, že tohle jsou symptomy nemocného systému. Rostoucí počet kritiků považuje za strůjce zločinu v tomto dramatu samotnou konstrukci finančního systému.

Detlev Schlichter pracoval ve finančním sektoru dvacet let, mimo jiné v londýnské bance JP Morgan. Ve své knížce s názvem Paper money collapse (Kolaps papírových peněz) zastává názor, že finanční systém, ve kterém papírové peníze nejsou vázány na zlato nebo jinou komoditu, je odsouzen k zániku.

„Všechy tyto systémy se v minulosti dříve nebo později zhroutily, často spolu s dynastiemi, které je vytvořily,“ říká Detlev Schlichter.

Podle něho měnový systém založený na papíru je vynález režimů, které potřebují tisknout peníze pro finanční válku. Problém je, že peníze se staly elastickým zbožím, což vedlo k neustálé expanzi systému. Většina peněz není podložena skutečnými úsporami, nýbrž tiskne se jich stále víc a víc, shodně s tempem růstu úvěrů.

„Tohle není nic nového,“ říká Detlev Schlichter, „to hlásala již takzvaná rakouská škola, která se dnes dočkala renesance. Ani dřívější bankovní systém nebyl stabilní. Nicméně existovaly určité hranice. Ve špatných časech byly banky nuceny radikálně omezit půjčky. Co je však dnes nového, to je role centrálních bank. Intervenují a zachraňují bankovní systém vytvářením nových peněz. To není možné v systému podloženém zlatem, protože nelze vyčarovat více zlata. Pro vytváření digitálních papírových peněz neexistují žádné meze. To podněcuje banky, aby neustále zvyšovaly množství půjček. Vědí, že v případě nouze bude centrální banka jejich zachráncem.“

V poslední době se řešily ekonomické problémy novými půjčkami, které nahradily staré. Jakmile bankovní systém v Evropě začal ukazovat známky slabosti a ekonomický růst v Americe se zpomalil, všechny banky se začaly s nadějí zhlížet v americkém Federálním rezervním systému (Fed) a v Evropské centrální bance.

„Šlo to tak daleko, že žádná banka neměla jinou volbu než vytvářet nové peníze, aby udržela systém při životě tak dlouho, jak to bylo možné, a aby mohla stimulovat růst dluhu. Čím déle to bude pokračovat, tím horší budou následky v budoucnu. Vytvořili jsme obludu,“ říká Detlev Schlichter.

Jeho názory nejsou zrovna ekonomický čajíček a některé je možné považovat za extrémní. Jestliže však Detlev Schlichter a jeho stoupenci mají pravdu, pak nás dříve nebo později potkají špatné časy. Daniel Waldenström se domnívá, že Schlichterovy názory nelze snadno odepsat. „Je to velmi zajímavá hypotéza. Vědečtí pracovníci poukázali na to, že vysoká zadluženost je jedním z hlavních důvodů nestability finančního systému. To je dostatečný důvod přestat ignorovat Schlichterovy úvahy. Dnešní střední třída má podstatně větší kapitál ve formě vzdělání a znalostí než minulá generace. To znamená, že má možnost dosáhnout vyšších příjmů a riskovat velké zadlužení.“

Nicméně stále více ekonomů se shoduje, že éra, ve které je snadné se levně zadlužit a v níž se půjčka považuje za lidské právo, éra, ve které se stalo normou heslo „kup nyní a zaplať později“, směřuje k dramatickému konci.

„Lidé si dříve či později uvědomí, že dluh se musí splatit. K tomu dojde obrovskou vlnou bankrotů nebo splátek trvajících mnoho let, což povede k nižšímu ekonomickému růstu. To, o čem jsme si třicet let mysleli, že je normální, se dnes naprosto vymyká,“ říká Matt King ze Citigroup.

Vraťme se ke zlatu. Nejnovější statistika ukazuje, že poprvé po několika desítkách let centrální banky většiny zemí světa, zejména Evropy, začaly znovu kupovat zlato. Je to největší nákup zlata od roku 1971, kdy papírové peníze zlato nahradily.

„Jsme na cestě zpět do doby, kdy zlato bylo považováno za peníze,“ řekl Jonathan Spall, expert na cenné kovy londýnské banky Barclays, autor knihy Investing in Gold (Investování ve zlatě) v interview pro londýnské Financial Times.

Christer Granath ze švédské Centrály zlata však nevěří, že se zlato opět stane platidlem. „Lidé vědí o zlatě velice málo na to, aby to fungovalo. Ale i já si myslím, že směřujeme k novému systému, ve kterém hodnota peněz bude vázána na něco pevného.“

Možná k něčemu, čemu bude rozumět jak pětiletý hošík, tak dospělý.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Úvod

Peníze