Erik Axl Sund

ŠEDÁ MELANCHOLIE

DŮM PANENEK

EUROMEDIA GROUP

Přeložil Jaroslav Bojanovský

DOCKLIV

Copyright © Erik Axl Sund 2019

Transation © Jaroslav Bojanovský, 2021

Published by agreement with Salomonsson Agency

ISBN 978-80-242-7136-1

„Všichni jsou nevinní, nikdo se neprovinil. Uprostřed manéže je trýzněna medvědice.“

je tu stejné nebe

Na sever

Vlak nejprve projede tunelem a pak po nejdelším mostě, jaký kdy viděla. Na nádraží v Malmö voní káva, skoro všichni mají v rukou kelímek, z něhož se kouří. Celé Švédsko voní kávou, její imigrační průkaz i autobus, který ji veze na sever.

Nejdřív to tu vypadá dost podobně jako v Německu, všechno je hnědé, pole, pahorky a háje s holými stromy, pak ale lesů přibude, krajina je kopcovitější, světlejší a zelenější.

Řidič celou dobu telefonuje a říká do mikrofonu pokyny. Autobus pak zastaví na místě, které se jmenuje Lidköping, což podle slovníku znamená něco jako Město utrpení. Řidič o něm tvrdí, že leží u největšího švédského jezera, ale to vypadá spíš jako moře, protože se nedá dohlédnout na protější břeh. Je zamrzlé. Navíc je noc, přestože je teprve odpoledne. Nad sněhem svítí měsíc, tma je neskutečná jako ve snu. A on to možná je skutečně sen.

Cestou do Stockholmu, který si tak přeje vidět, usne a probudí se, až když projíždějí městem. Při pohledu z okna má pocit, že ještě stále sní, protože stromy podél magistrály pokryté rozježděným sněhem vypadají jako brokolice.

Když přijedou do Borlänge, musí zůstat sedět. Je pouhým jménem na papíře. Neví, do jaké spadá kategorie. Přijela sama, ale možná už mezitím dorazily její dokumenty, možná – i když jeho jméno nemůžou nikde najít – už je tady i táta.

Autobus pokračuje na sever. Je čím dál chladněji a silnice stále horší, zato příroda je krásnější a tma ještě temnější. Překvapí ji, že nebe je tu stejné jako u nich doma. I voda je stejná, na zeměkouli přece navzájem všechno souvisí. Lze se utopit v jediné vodě a po smrti odletět do jediného nebe.

Obloha nad tmavě modrými horami se náhle promění, je přízračně zelená, a autobus zastaví. Řidič vysvětluje, že je to severní záře a že je to tady dost běžné. Nebe není jen zelené, ale i žluté, modré a fialové, světlo po něm vlaje, mění tvar jako medúza, která se roztahuje a smršťuje pod hladinou, jako těžký dech Boha, který se otrávil. Jak může být něco tak krásného běžné? Je možné, že když to někdo vidí každou druhou noc, je to pro něj už jen nic neříkající pozadí?

Sedm stavebních buněk u Bräcke patří muži v teplácích, který vydělává na dětech, na běžencích, kteří přicházejí bez dospělých, je jich tu třicet ve věku mezi dvanácti a sedmnácti, z toho dvacet osm chlapců. Všichni nejsou hloupí, ale šest nebo sedm pitomců se najde, a tak je to pořád. Deseti až dvaceti procentům lidí to nemyslí a oni jsou na to dokonce pyšní. Chlapci se k ní v noci pokoušejí dostat. Když se jí jeden pokusí stáhnout kalhoty, ona ho kopne přímo do obličeje. On jí začne vyhrožovat, že ji udá na policii, jenže sem žádný policista nepřijde, protože na ploše odpovídající rozloze Belgie tu slouží jen tři.

Jestli dostane azyl, bude až do dosažení plnoletosti umístěna do rodiny. Její dokumenty ale stále nepřicházejí, půl roku se nic neděje, slunce slíže z hor sníh a v Alwayslandu nastane léto. To, že slunce tady vychází o půlnoci a že má na kůži miliardu komářích štípanců, by ještě zvládla. Horší je to se samotou. Ta je k zešílení. Schouli se do klubíčka na promrzlém lůžku ze smrkových vět ví, holčičko, jsi tmavá navenek i uvnitř a tak prochladlá, že tě ta černota požírá. Jsi děvka a vražedkyně.

vždycky je to muž

Silnice číslo 222

Smrt není černá jako věčná noc ani bílá jako světlo v tunelu, je šedá jako metalíza vyrobená v Německu a uzpůsobená pro vysokou rychlost.

Nad Värmdöskou výpadovkou chumelí, sníh je jako mlžná přikrývka, sněhové vločky ve vzduchu zamrzly. Auto se prodírá tou bílou hmotou, projíždí kolem nákupního centra Nacka Forum a tachometr ukazuje rychlost sto padesát kilometrů za hodinu.

Třicet metrů za ním jede jiné auto, také stopadesátikilometrovou rychlostí. Je to červená Toyota Prius, hybridní vozidlo, firma je o několik let později stáhne od zákazníků kvůli vadě brzd, která způsobila mnoho smrtelných nehod. Toyota dostane v zatáčce u Svindersvikenu smyk a prolétne po krajnici v dešti jisker.

Auto s šedou metalízou ještě zrychlí – na sto šedesát. Obě dívky se na sebe usmějí.

Mercy sevře volant pevněji.

Nova si odhrne vlasy z čela a zapálí si cigaretu.

Jakmile stáhne okénko, uvnitř zakvílí vítr. „Vidělas? Setřásly jsme ho!“

„Jak víš, že to byl muž?“

„Vždycky je to nějakej muž.“

Na mimoúrovňové křižovatce dvou komunikací – Värmdöská výpadovka a Värmdövägen – ukazuje rafička sto osmdesát. Dívky netuší, že u stadionu v Henriksdalu na ně čekají dva vozy dopravní policie a chystají se je zastavit pomocí hřebíkových pásů.

„Devadesát procent všech vražd a devadesát devět procent znásilnění mají na svědomí muži,“ říká Nova. „A ze sta pedofilů jsou jenom dvě ženy.“

„A s oblibou taky tejraj zvířata…“ dodá Mercy.

„Z tisíce lidí, kteří rádi šukaj s jinýma živočišnejma druhama…“ směje se Nova, „třeba s krávama, kozama, štěňatama a bezmocnejma kuřatama…“

„… jich je devět set devadesát devět mužů a jen jedna žena. Ta, co byla ochotná se nechat poučit a vycvičit mužem k tomu, aby si zavedla koňskej penis.“

„Vymysleli skupinový znásilnění, atomový bomby a elektrický křesla.“

„Jak si to sakra představovali?“

„Prostě mají ohromný sebevědomí. Všechno vědí, všechno umí.

Ve skutečnosti jsou jen omyl, jeden velkej vývojovej omyl.“

„Jediný pozitivní na nich je to, že se tak milionkrát za den navzájem zmlátěj nebo zabijou. Jak to, že vůbec dostali volební právo?“

„Každej nově narozenej muž je potenciální kanibal nebo pedofil.

Hned od narození by neměli mít žádný práva…“

Nova a Mercy se znají teprve krátce, ale jejich přátelství je tak pevné, že se občas zdá, jako by byly jedna a tatáž bytost.

„A kvůli tomu, aby vůbec směli promluvit, by měli všichni podstoupit test, kterej by prokázal, že jsou schopní vypustit z pusy něco zajímavějšího, než co řekla jakákoliv žena v lidských dějinách.“

Nevidí blikající světla u Danvikského mostu. Nevidí ani hřebíkový pás.

Mercyin úsměv náhle ztuhne. „Oddělat deset náhodně vybranejch mužskejch znamená zabránit osmačtyřiceti násilnejm činům,“ řekne.

„Třeba vraždám a sexuálním zneužíváním dětí. Každej muž by měl bejt v okamžiku narození vyzvanej k tomu, aby spáchal sebevraždu.“

„Můj skutečnej táta spáchal sebevraždu,“ připomene Nova.

„Všichni kromě našich tátů by měli spáchat sebevraždu!“

„Jo… Kromě nich.“

Dvě stě kilometrů za hodinu nehybným sněhem. Ke zvedacímu Danvikskému mostu jim zbývá ještě dvě stě metrů. Dívky nevědí, že jeden z policistů zavolal obsluze mostu a vyzval ji, aby ho zvedla a zabránila tak téhle šílené jízdě.

„Je mi s tebou dobře,“ říká Mercy. „Dostávám díky tobě hlad.“ Nova a Mercy.

Nova vidí pokoj ve studeném bytě ve Fisksätře, kde je věčně cítit alkohol. A Mercy si představuje malý domek, kde je teplo, její máma, táta a dva oplácaní bráškové.

Obě vidí všechny silnice, které je odtamtud odvedly. Až sem. K poslednímu úseku.

Ke konci.

Jedou klidně dál.

Německý vůz s šedou metalízou patří Svenu-Olofu Ponténovi, pětačtyřicetiletému muži ze Stocksundu, řediteli firmy s ročním obratem osmdesát milionů švédských korun. Před několika lety zastavil u benzinky v Knivstě a otevřel dveře černé dívce, která se jmenovala Mercy a bylo jí šestnáct.

Dal jí pětistovku a rozepnul si poklopec. Nazval ji černou kurvou a poručil jí, aby se svlékla. Dvacet metrů od nich zatím pokladní přijímala platbu od zákazníka, který právě natankoval.

Když Mercy Svenu-Olofu Ponténovi vyhověla, zvedl se jí žaludek a vyzvracela mléčnou čokoládu smísenou s kousíčky sýrové bagety. Pontén ji udeřil do tváře a osopil se na ni, že je černá svině, která mu znečistila vůz.

Pak mu zazvonil mobil. Volala jeho manželka.

Zapnul si poklopec a přijal hovor. Medovým hlasem jí sděloval, že je na cestě domů, musí ale ještě rychle zajet na schůzku s jedním důležitým zákazníkem.

Vystoupil z auta v okamžiku, kdy pokladní na benzince vytiskla doklad na horkou klobásu a colu. Mercy slyšela, jak Sven-Olof manželku ujišťuje, že ji miluje a že se mu po ní stýská.

Dodal, že jí posílá pusinku. V okamžiku, kdy se otočil a chtěl se vrátit k vozu, mu s ním Mercy ujela před nosem.

Posílám ti pusinku! Táhni ke všem čertům, ty hajzle!

někteří muži

Šedá melancholie

Podzim byl ve Stockholmu mírný, většinou pršelo a foukal vítr, ale některé dny přesto nabídly vlídnější počasí v podobě babího léta. Většina lidí toto roční období i přesto považovala za šedé a nevlídné, deptající tělo i duši.

Sven-Olof Pontén seděl u počítače ve svém řadovém domku ve Stocksundu. Právě se odhlásil, zasunul si penis do kalhot a zapnul poklopec.

Vítr za oknem se opíral do pokřivených neduživých višní, které zasadil před pěti lety. Podzim rval tenké větve, kterými pohrdla srnčí zvěř.

Dívka, s níž právě chatoval, po několika měsících jeho naléhání konečně souhlasila, že se sejdou. Musel si trochu ulevit od vzrušení. Zmačkal kuchyňskou papírovou utěrku a hodil ji do koše.

Teď bylo třeba ještě utišit výčitky svědomí.

Vzal svazek klíčů a odemkl spodní zásuvku psacího stolu. Současně zpanikařil při představě, že by se ke klíčům nějak dostaly jeho žena a dcera a podívaly se dovnitř. Åsa a Alice ale asi vědí své. Přestože se v jejich rodině v podstatě všechno hroutí, stále ho respektují.

V zásuvce měl dvacet plastových desek, které si pravidelně prohlíží, aby si dokázal, že je s ním všechno víceméně v pořádku. Je Sven-Olof Pontén, počestný občan Vitvattnetu v kraji Jämtland.

Není duševně nemocný. V jeho rodině jsou samí normální lidé. V pořádku ale rozhodně nebyly desky v jeho stole.

Obsahovaly novinové články, vyšetřovací protokoly, v několika případech i dokumentaci z místa činu, kterou našel na internetu. Tyto materiály obsahovaly vzorky lidských úchylek a týkaly se celkem devatenácti pachatelů a jedné pachatelky.

Jedny desky si označil jménem ARMIN MEIWES. Podíval se na fotografie a prolétl text, který už znal téměř zpaměti.

Armin Meiwes. Němec, bývalý voják z povolání. Hledal na internetu někoho, kdo by chtěl být zabit a sněden. Na výzvu mu odpověděl počítačový inženýr Bernd Jürgen Armando Brandes, protože Meiwesova nabídka se shodovala s jeho životním snem.

Svenu-Olofu Ponténovi se zvedl žaludek, vzduchová bublina pronikla do úst, několik minut musel odolávat svým fantaziím týkajícím se nepojmenovatelného.

Se zavřenýma očima si představoval hostinu v kuchyni v německém Rotenburgu. Přejížděl si jazykem po patru a po zubech. Mezi dvěma stoličkami mu uvízl kousek masa. Vytlačil ho špičkou jazyka a vyplivl.

Sven-Olof Pontén byl v domě sám, mohl být sám sebou a nestyděl se.

Dělalo mu to dobře. To, že se nemusí stydět.

Přičichl si k prstům – stále se zavřenýma očima – a zjistil, že jsou cítit po česneku. Před dvěma hodinami krájel cibuli a hovězí plátek. Vedle něj stála Åsa a krájela okurku a rajčata. Mluvili o své milované dceři Alici, která sice momentálně nebydlí doma, ale už brzy se sem vrátí.

Když dojedli, Åsa odjela do města, chtěla s kamarádkou zajít do kina. Sven-Olof Pontén se odebral do své pracovny.

Arwin Meiwes si po večeři dopřál odpočinek při četbě sci-fi knížek, zatímco počítačový inženýr vykrvácel na toaletě. Sven-Olof Pontén měl pocit, že cítí nasládlý pach a tiché šplouchání z odpadu vany.

Nakonec otevřel oči.

Někteří muži si navzájem, na základě konsenzu, požírají pohlavní orgány.

V porovnání s tímhle nejsem nikým, kdo by měl budit pohoršení. Zhluboka se nadechl. Opět byl schopen vdechovat čerstvý vzduch. Se spokojeným úsměvem posbíral papíry a desky zamkl v zásuvce.

Dívka, s níž chatoval, na něj bude za hodinu čekat před věžákem v Bergshamře. To není vůbec daleko, Bergshamra leží na opačném břehu průlivu Stocksundet. Přesto je to úplně jiný svět.

Jmenuje se Tara a on ví, proč nakonec souhlasila se schůzkou.

Její rodina je nábožensky založená, ona se chtěla vzepřít, dokázat jim, že o jejím těle nerozhoduje Bůh, ale ona sama.

Sám zažil něco podobného v pubertě. Vzepřel se Ježíši, otci i celé farnosti. Pil alkohol, souložil a poslouchal zakázanou hudbu. On a Tara mají společné zkušenosti a dobré téma rozhovoru.

Jsou si dost podobní, přestože jemu bylo pětačtyřicet, víc než jí tvrdí, a jí patnáct. Jistě najdou společnou řeč.

On přece není Řezník jako Armin Meiwes.

Pokud mu prokazovaly náležitou úctu, Sven-Olof Pontén se ke svým holčičkám choval hezky.

Venku zesílil vítr. Blížila se zima.

PRVNÍ DEN

LISTOPAD 2012

příběh s nekonečným počtem neznámých vysvětlení

Bergshamra

Dívčino tělo leží na zádech na lesklé žule pod šestiposchoďovým domem v Bergshamře. Našel je krátce po půlnoci řidič taxi, který si byl po službě zakouřit. Nejprve si myslel, že je to figurína. Dívka byla vzhledem k roční době oblečená nevhodně, měla na sobě jen tenké šaty. Její skoro bílé končetiny svíraly s trupem nepřirozený úhel.

Když k ní taxikář přišel blíž, uviděl krev.

Naneštěstí se pak rozpršelo, takže většinu krve smyl ze žuly déšť. Případné stopy, například otisky bot, nebylo možné zajistit.

V půl jedné stála u okna v kuchyni ve čtvrtém poschodí domu matka samoživitelka a dívala se ven. Modré světlo policejních majáčků vytvářelo na hloučku stromů naproti domu nepravidelné chladné vzory a dopadalo až do bytu. Blikající záře oživila kresby jejích dětí na lednici. Ano, byly skoro jako živé, vodovkami neuměle namalovaní človíčci pochodovali vedle stejně neumělých šišek a listů.

Žena si promnula oči. Kdo to asi leží na zemi pod plastovým přístřeškem? Co se stalo? Obava z toho, že z balkonu nebo z okna vypadne některý z jejích chlapečků, ji provázela od prvního dne, kdy se s nimi do domu nastěhovala.

Zatáhla závěsy a šla k dětem. Oba synové klidně spali v postelích. Lehla si k mladšímu. Než usnula, slyšela, že rozrušené hlasy v bytě nad nimi utichly.

V jednu hodinu po půlnoci se policejní vyšetřování rozběhlo naplno. U modro-bílé policejní pásky stála sanitka, ovšem zdravotníci se neměli čemu věnovat.

Konec ukázky

Table of Contents

PRVNÍ DEN LISTOPAD 2012