Jimovi Lynskeymu,

nejstatečnějšímu a nejinspirativnějšímu

mladému muži, jakého znám.

ONE MINUTE LATER

Copyright © Susan Lewis, 2021

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title

One Minute Later © Susan Lewis 2019

Susan Lewis asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

Translation © Markéta Jansová, 2021

ISBN 978-80-249-4389-3

KAPITOLA 1

VIVIENNE

Březen 2012

Den začal slibně.

Bylo slunečno a teplo – příjemná změna v trvale uplakaném dubnu – a škvíry v roletách propouštěly tenké sluneční paprsky. Z nedaleké kavárny U Maxe se linula lahodná vůně čerstvé kávy a máslových croissantů, která ji vtahovala do nového dne.

Vivienne Shagerová se v posteli požitkářsky protáhla, čímž své pevné a pružné tělo vysvobodila ze spánku. Tělo, stejně jako mysl, se akorát vzpamatovalo a vítalo svět v radostném očekávání všeho, co mohl volný den nabídnout.

Těžko uvěřit, že už to byly čtyři týdny od chvíle, kdy s PraHolkami (holkami přes právo) běžely (a uběhly) celý maraton na podporu charitativní organizace Hlavy dohromady. Od té doby se toho tolik událo – většinou po pracovní stránce –, a do toho zápolila s otravnou virózou, které se za boha nemohla zbavit a která jako by se ji pokoušela srazit na kolena. Vtom si ale uvědomila, že dneska se cítí naprosto skvěle. To byla docela úleva, protože měla v plánu spolu s PraHolkami jejich dobročinný počin pořádně oslavit. Měly na to celý den. Svým partnerům, manželům, dětem, rodičům, šéfům i kolegům oznámily, že je pro jednou budou muset postrádat, a to od oběda až do chvíle, kdy dámy samy usoudí, že uzrál čas vrátit se domů.

Pro Vivi to na domácí frontě nebyl velký problém, protože děti neměla a přítel Greg si naplánoval celodenní trénink na kriketovém hřišti v Lord’s. Máma byla naštěstí daleko a v práci jí šéfovala Trudy Mack-Silverová, jedna z PraHolek, takže tam to bylo bez diskuse. Ne že by Vivienne neměla do čeho píchnout; jakožto seniorní podniková právnička ve FAberlin Investments měla pracovní stůl i veškeré poštovní kanály trvale zavalené urgentními požadavky všeho druhu. Postupem času se naučila nekonečnou lavinu úkolů třídit podle priorit, přesto nad nimi často seděla dlouho do noci nebo jim musela obětovat celý víkend. Nevadilo jí to. Svou práci zbožňovala, stejně jako vyšší management firmy. Občas byli tvrdí, jindy špatně naladění, bezohlední a leckdy se uchylovali k sexismu, ale i v těchto vypjatých chvílích bedlivě naslouchala, vystupovala sebevědomě a učila se od těch, na jejichž pozice si brousila zuby.

„Ty se jen tak nedáš,“ slýchala často od Trudy bezprostředně po jednom z těch vyhrocenějších vyjednávání nebo po ostré konfrontaci. „Váží si tě pro to. Jedině tak tě budou poslouchat, a jestli neuděláš nějakou botu, do třiceti povedeš celé právnické oddělení.“ Trudy by vůbec nebyla proti, protože sama takové ambice neměla. Byla spokojená tam, kde byla, jedině tak mohla být svému Brunovi vzornou manželkou a nonstop taxi mámou pro Nicka a Deana.

No a co bylo nejdůležitější, Vivi se probudila do svých sedmadvacátých narozenin, což jen nahrálo tomu, aby právě dnes uspořádaly PraHolky – absolventky právnické fakulty – sraz běžkyň. Na kombinované oslavy už byly zvyklé; vzhledem k jejich pracovní vytíženosti to byl jediný způsob, jak zajistit, aby se na nic a nikoho nezapomnělo.

Vivi odhrnula bleděmodrou proužkovanou přikrývku, postavila se a opět protáhla své ztepilé tělo, kam až jí jejích bezmála sto osmdesát centimetrů umožňovalo. Prohnula záda a lenivě se otáčela trupem ze strany na stranu, aby se procvičila. Na maraton už nějakou dobu trénovat nemusela, takže tělo měla lehce ochablé, což Greg schvaloval, protože mu to připadalo ženštější a ladnější, ba dokonce přitažlivější. Měl slabost pro boubelky, takže vůbec nechápala, jak ho svou štíhlou figurou mohla zaujmout. Nicméně jejich vztah trval už několik měsíců, a byl natolik volný, aby přátelům nedali záminku dychtit po závratných novinkách. Dítě. Svatba. Nebo něco tak prachobyčejného jako společné bydlení.

Ačkoliv se nejednalo o vážnou známost, Vivi musela uznat, že klofla parádní kus. Greg byl sportovec, vtipný, ohromně inteligentní a s báječnými konexemi ve světě financí, za něž vděčil své movité rodině, která vlivné kontakty pěstovala už od nepaměti. Stačilo, aby otevřel pusu, a každý okamžitě poznal jeho vysoké postavení; Vivienne však silně pochybovala, že by její veskrze obyčejné kořeny byly na překážku. Nezdálo se, že by Greg byl nějaký snob. A přesto ho dosud neseznámila se svou rodinou, která stále ještě žila v nemožném zapadákově na pobřeží, jenž byl Vivienne domovem až do jejích osmnácti let.

Během studií na vysoké se posunula dál, změnila perspektivu a stala se součástí světa, který se diametrálně lišil od prostinkého způsobu života, jaký do té doby znala. V jádru se však nezměnila, stále zůstávala tou věčně optimistickou Vivi, které děda neřekl jinak než Vivi-živel. Svou přezdívku si vysloužila díky lásce k životu a k lidem, zejména pak k dědovi a Babibelle, tak říkala své babičce Belle. Vivi zbožňovala i svého mladšího bratra Marka, teď už devatenáctiletého mladíka, a v neposlední řadě také svou matku Ginu, o jejíž lásce ani v nejmenším nepochybovala. Jejich vzájemný vztah byl však tou nejkomplikovanější a rozhodně frustrující částí Viviennina světa, takže se doma ukazovala jen zřídka. Příliš dlouho se pokoušela odemknout matčino srdce a odkrýt všechna jeho tajemství, a proto se teď Vivienne raději vyhýbala pocitům zmatení a rozpolcenosti, jež v blízkosti matky pokaždé zažívala.

Tohle svěží jarní ráno však nechtěla na nic z toho myslet, nicméně čekala, že co nevidět se rozdrnčí telefon s obligátní narozeninovou gratulací z domova. Pošťák jí pak určitě do schránky hodí narozeninové přání od mámy a v průběhu dne jí cinkne esemeska se vzkazem typu Doufám, že si užíváš parádní den, ale pití jen s mírou. Jen dárku se nedočká, protože ty jí máma přestala kupovat už před lety, měla pro to jednoduché vysvětlení: „Ničím se ti nikdy nezavděčím, tak nač plýtvat penězi? Sama si řekni, až budeš něco chtít.“

To byla celá Gina. Ve svých šestačtyřiceti to byla šarmantní a úspěšná podnikatelka s báječným smyslem pro humor a spoustou přátel, ale v záležitostech, které volaly po spontánnosti a nadhledu, dokázala být ryze praktická. (Nečekaná cesta do Benátek před pár lety však byla důkazem toho, že když máma chtěla, tak uměla sršet nápady a jednat impulzivně.) K oslavám obecně však Gina přistupovala zdrženlivě a nějaké citové výlevy rozhodně nebyly na pořadu dne. Ve skutečnosti byla šílenou sbírkou protikladů, protože dokázala být ohromně zábavná a večírky rozjížděla vždycky naplno. Změna nastala, když se před devíti lety rozešli s Gilem, Viviiným otčímem a Markovým otcem. Skvělý a úžasný Gil, který i po rozchodu zůstal nedílnou součástí jejich životů, jen s tím rozdílem, že už nebydlel s mámou – pokud někdo někdy dokáže jejich prapodivný vztah pochopit, musel by vidět Gině do hlavy tak, jak se o tom Vivi nikdy ani nesnilo.

„Mě se neptej,“ odpovídala zoufale Babibella, když k rozchodu došlo. „Tvé mámě jsem nikdy moc nerozuměla, to přece víš. A dokud žil ještě děda, byl z ní v jednom kuse na mrtvici.“

„Přesto jsi ji nikdy nepřestala mít ráda a stála jsi při ní,“ podotkla Vivienne. Prarodiče tu pro ně vždycky byli – pro ně všechny.

Babibella ani děda už tu však být nemohli. Děda podlehl rakovině, když bylo Vivi šest, a Babibellu před čtyřmi lety při velikonoční pochůzce do města srazil opilý řidič.

I to byl důvod, proč se Vivi cítila provinile, že k mámě nejezdí častěji. Ginu ta náhlá ztráta doslova zdrtila – ostatně je všechny, včetně Gila. Utěšovat Ginu však bylo jako objímat kaktus. Kdykoliv k ní někdo projevil vřelé city, začala být pichlavá a nesvá. Prahla po náklonnosti, jenže pak jako by nevěděla, jak s ní naložit.

Byla záhadou obalenou v záhadě a ukrytou v tajence. Přesně taková byla její máma, a dokonce i láskou zaslepený Gil musel uznat, že to s ní není lehké.

Natáhla se pro vyzvánějící mobil, a když zjistila, že je to jedna z PraHolek, nechala hovor spadnout do schránky. Ze všeho nejdřív se potřebovala osprchovat a pak zajít k Maxovi pro americano a něco sladkého, aby se nastartovala do nového dne. Kdyby ji marně sháněla máma, nejspíš by usoudila, že Vivi šla běhat, nebo je u Grega, nebo zkrátka ještě spí a telefon má ztlumený. Rozhodně by si nedělala starosti, to nebyl Ginin styl, třebaže hluboko vrytá vráska mezi jejíma krásnýma očima prozrazovala, že starosti ji už odedávna provázejí na každém kroku.

Uvědomuje si to?

Podle Vivi nejspíš ano, ale ať už její úzkost pramenila z čehokoliv – a možná toho bylo víc najednou –, bedlivě si to střežila, jako by pouhá zmínka o podstatě jejích problémů mohla uvnitř jí samé něco zlomit a všechno by se náhle sesypalo.

Vivi stála před vytápěnou dvoudvéřovou galerkou s kulatými žárovkami, protáhla obličej a procvičila čelist. Nejspíš spala v dost nezvyklé poloze, bolelo ji za krkem a celková ztuhlost jí připomněla, že by se měla začít zase pořádně hýbat. Alespoň už se jí lépe dýchalo. Takže ať už za poslední tři týdny během svých několika letů chytla cokoliv, nejspíš se toho konečně zbaví.

Všichni se shodovali na tom, že je mimořádně krásná. Díky svým mandlovým očím barvy letního nebe a plným, odulým rtům (její popis) byla tak uhrančivá, že by podle jejích kamarádek dokázala zhypnotizovat lidi na padesát metrů. Sametová, olivová pleť, vystouplé lícní kosti a světle hnědé vlasy, jež připomínaly bouřlivé vlnobití a rozpustile jí dopadaly na tvář a krk.

Teď zrovna to měla šíleně zacuchané a pod ospalýma očima se jí rýsovaly zbytky řasenky z předešlého večera.

Předešlý večer?

Aha, no jasně; v kanceláři se zdržela skoro až do půlnoci poté, co ráno dorazila po celonočním letu z New Yorku. Jednalo se o bleskovou návštěvu Velkého Jablka, a to doslova: jedno jednání, pak nezáživná večeře u steaku v Bobby Van’s a noc v hotelu Beekman.

Přes pyžamové šortky si natáhla tepláky a na tílko navlékla tričko, načež vklouzla do starých pantoflů a poslala Maxovi esemesku se svou objednávkou. Než odešla, v rychlosti ještě zkontrolovala maily, aby se ujistila, že přes noc nezačalo nic hořet. V klidu pak zamířila do rozlehlé kuchyně a obýváku v jednom a spokojeně vzdychla, celý pokoj se doslova topil ve sluneční záři.

Zbožňovala tenhle byt až k zbláznění. Vysoké štukové stropy, dlouhé okenní tabule a nádherně vzdušné pokoje – celé dva, a k tomu koupelna propojená s komorou – neuměla si představit, že by žila kdekoliv jinde. Každopádně to byl jeden z důvodů, proč se s Gregem ještě nesestěhovali. Pro dva to bylo malé, a navíc by byli blázni, kdyby chtěli bydlet zrovna tady, když jeho dvojdomek u promenády ve Wappingu byl minimálně třikrát tak velký a, řečeno jazykem realitních agentů, mnohem žádanější. Gregovi to tam navíc díky otci patřilo, zatímco její georgiánský byteček nedaleko Hollywood Road v Chelsea, v patře a s výhledem do ulice, byl pouze pronajatý. Ne že by si nemohla dovolit hypotéku, vydělávala dost na to, aby utáhla obrovské splátky. Problém však byla záloha, která byla pro byty v této oblasti – a vlastně kdekoliv v Londýně – nad její síly, a to hlavně vinou její rozmařilosti. Jejím známým zálohu financovala MTB – Mámina a Taťkova banka –, její máma by však bezmála šesticifernou sumu dala dohromady jen stěží. Musela by prodat dům nebo svůj kadeřnický salon, a i kdyby to byla ochotná udělat (což nebyla), Vivi by to nikdy nedopustila. Matka se však – poté, co odmítla Gilovu výpomoc – vydala takřka z veškerých úspor, aby přispěla na zálohu pronájmu Viviina bytu. Už během prohlídky bytu s Vivi totiž pochopila, že její dcera si to místo zamilovala, a tak jí chtěla pomoct. Od té doby, tedy zhruba za čtyři roky, jí Vivi splatila téměř dvě třetiny celé částky, takže matčino konto vypadalo koncem loňského roku veseleji než kdy dřív, a to i díky úrokům, které Vivi k půjčce přihodila.

Ztuhlost ji neopouštěla, takže se ještě párkrát protáhla, než s telefonem a peněženkou v ruce vyšla z bytu na šachovnicovou dlažbu haly, kde stálo zaparkované kolo a kolečkové křeslo jejích sousedů, kteří bydleli nad ní. Na zdech viselo několik obrazů, všechny od milounké a talentované Maryanny, která ve svém podkrovním ateliéru rázovala jako šelma chycená v tvůrčím transu. Ačkoliv se jednalo o nerozluštitelná a diskutabilní plátna (Maryannin popis), Vivienne už jim stačila propadnout. Koupila si od Maryanny už dva obrazy, které nechala viset v chodbě, aby se jimi mohli kochat i ostatní nájemníci nebo kdokoliv další.

Veliké vstupní dveře s barevnou vitráží a nablýskanou mosaznou schránkou na dopisy se pyšnily vznešeností typickou pro vladařská sídla, a stejně působila otevřená hala s dórským sloupovím a zdobnými zimostrázy ve vysokých žulových květináčích. Podél schodů vedoucích k chodníku se táhlo úzké černé zábradlí, jež se na konci stáčelo do pravého úhlu, aby kolemjdoucí drželo dál od domu a chránilo tak podzemní byty.

Kavárna U Maxe byla hned vedle, a zatímco před rozevřenými dvoukřídlými dveřmi stála hrstka tuctových stolků, v palmami zaplněném interiéru si zákazníci hověli v kožených křeslech či měkkých pohovkách a ovíval je příjemný jarní vánek. Na to, že byl víkend a sotva devět ráno, bylo tam pěkně živo.

Když si Vivi vyzvedla svou objednávku – pro dnešní oslavenkyni gratis, trval si na svém Max – a vysekla pukrle štamgastům z Řecka, kteří jí na Maxův popud zapěli narozeninovou charoumena genethlia, vyběhla za vytrvalého pípání esemesek zpátky do bytu.

Zatím jich dorazilo pět. Ještě celá udýchaná si je pročítala a přitom usrkávala kávu a vzpamatovávala se ze závrati. Uvědomila si, že naposledy jedla předchozí den v poledne, takže se s chutí zakousla do skořicového šneka a zapnula rádio. Zprávy nikdy pořádně nevnímala, ale byla zvyklá na zvukovou kulisu v pozadí, a když ji to omrzelo, zapojila k telefonu bedničky a pustila si své oblíbené hity.

Esemesky začaly chodit jedna za druhou, většinou od PraHolek: Trudy, Shaz, Saanvi, Sachi a Becky, které se na ni všechny už moc těšily. Překvapivě přišel i vzkaz od Michaela (výkonného ředitele FAberlinu) a pak jeden od Grega.

Hezky si to dneska užij. Večeře s Carlou a Seamusem ve středu ok? Sushi?

Říkala si, že ve středu už možná něco má, takže si v duchu poznamenala, že mu dá později vědět. Potom dojedla šneka a zběžně prolétla poštu, která přišla, když byla v New Yorku.

Nejdřív práce, potom zábava, tím se řídila, i když poslední dobou zůstávalo jen u práce. Páni, dnešní pařbu potřebuje jako koza drbání!

Uvědomila si, že máma se ještě neozvala, takže se akorát chystala vytočit její číslo, když zafungovala telepatie. „Čau, mami,“ zašvitořila, když hovor přijala. „Vzpomněla sis!“

„Vzpomněla na co?“ opáčila matka.

„Vtipné. Chystáš pro nás dvě nějaký stmelovací pobyt v luxusních lázních, nebo mám spíš čekat kartáč na záda náhradou za ten, co se zlomil?“

„Zlomil se? To ani nevím. Můžu ho reklamovat.“

„Kdybych nevěděla, že jde o vtip, myslela bych si, že jsi divná.“

„To si myslíš i tak. Co máš na dnešek v plánu?“

„Oběd s PraHolkami v Beaufort House. Nejspíš se to protáhne do pozdního odpoledne.“

„No, tak hlavně žádné trapasy. Alkohol je na trapasy machr.“

Vivienne pantomimicky naznačila blá blá blá a s úsměvem se zeptala, „A co máš dneska ty?“

„Práci, co jiného? Víš přece, že o sobotách mám vždycky plno a Jan včera skončila, takže nemám nikoho na recepci. Budu úplně vyřízená, až dneska skončíme, takže mám štěstí, že večer nic nemám.“

Pro matku to byla celkem běžná věc. Od rozvodu nebyla zrovna moc společenská, Gil se však kvůli ní neváhal trmácet osmdesát kilometrů, jen aby ji mohl brát pravidelně na večeři. Zvláštní, Vivienne si však neustále opakovala, že je to matčin život, nikoliv její, a jestli si Gina s Gilem zvolili vztah na dálku bez jasně vymezených výhod, byla to čistě jejich věc.

„Uvidíš se dneska s Gregem?“ zajímala se Gina.

„Ne, ale zítra spolu jdeme na oběd s přáteli. Nejspíš to ale zruším. Mám toho teď v práci tolik…“ Podívala se, od koho přišla další zpráva. „Nezlob se, mami, už musím jít,“ řekla. „Zase pak zavolám, jo?“

Nastala krátká odmlka, během níž Vivi přemítala, zda mámu ranila, nebo jen otrávila, dost možná obojí. „Jestli budeš mít čas,“ odpověděla Gina. Do tónu se jí vkradl nepatrný povzdech, který prozrazoval, že po všech těch letech už je na rychlé ukončení hovoru zvyklá. A kdo mě to asi naučil? pomyslela si na svou obranu Vivi, když hovor ukončila. Matka ji přerušovala telefonáty celý život.

Příchozí textovka byla od Michelle, Viviiny nejlepší kamarádky už od jejich pěti let. Byly s Michelle něco jako sestry až do okamžiku, kdy se jejich cesty nenávratně rozešly. Vivi odjela studovat do Londýna, zatímco Michelle zůstala v Kesterly, brzy se vdala a založila rodinu. V kontaktu zůstávaly právě kvůli událostem, jako byly narozeniny, a tu a tam si vyměnily nějaké ty esemesky, ale vídaly se jen sporadicky, přestože Vivi byla kmotrou obou Michelleiných dětí. Kdysi jí to odloučení rvalo srdce, a svým způsobem tomu tak bylo doteď, ale život, ambice, mateřství a další rozporuplné nároky je zkrátka zavedly jinými směry.

Michelle nikdy nezapomněla Vivi popřát k narozeninám a Vivi zoufale toužila, aby mohla říct totéž. Často však posílala esemesku pozdě a přání ještě mnohem později. Zato s dárky se vždycky vytáhla, zejména s těmi pro děti, a Michelle jí pak vždycky posílala fotky, aby věděla, jak nadšeně děti přijaly novou hračku, knížku nebo předražený značkový obleček.

Všechno nejlepší! Užij si báječný den. Všichni tě moc pozdravují. Co máš v plánu? Jsi teď vůbec v UK?

Vzpomněla si, že naposledy ji esemeska od Michelle zastihla v Dubaji a nemohla se přestat sama sebe ptát, jestli její život Michelle skutečně imponuje. Nejspíš nijak zvlášť, protože Michelle si na ambice nikdy nepotrpěla a rozlítané dny, tolik odlišné od těžkopádného a předvídatelného života v Kesterly, ji nevábily. Nebyla by to však Michelle, kdyby se o každého upřímně nezajímala: vždy byla laskavá, ohleduplná, zábavná a pro každou špatnost. Měla úžasnou schopnost vyvolat v člověku pocit důležitosti, ba dokonce výjimečnosti, a to i přesto, že už spolu dávno nesdílely dívčí sny. Báječný dar! Vivi toužila být také taková, ale kdykoliv se pokusila soustředit se jen na osobní život, něco do toho přišlo a bylo po plánech.

Odepsala: Díky za přáníčko. Jsi zlatíčko! Teď Londýn. Večer s PraHolkami v Beaufort House. Bude prča. Znala vůbec Michelle Beaufort House? O PraHolkách už slyšela, ačkoliv by si asi nevybavila jejich jména. Samozřejmě věděla, že to teď byly Viviiny nejbližší kamarádky, stejně jako u ní to byl Sam, její manžel.

Podstatné bylo, že během dospívání tu vždycky byly jedna pro druhou. Na tom už se nemohlo nic změnit. Vivi jen doufala, že se jejich cesty nikdy nerozejdou úplně, což se mohlo velmi snadno stát.

Skopla z nohou žabky a chystala se pustit do čtení dalších textovek, když Michelle napsala znovu. Millie ti vzkazuje, že její bráška by se měl jmenovat Ijáček, protože hýká jako osel.

Vivi propukla v hluboký hrdelní smích, načež si psaly ještě dalších několik minut, jako že jí pětiletá Millie posílala zprávy o svém novém poníkovi a voňavém dárku, který s maminkou Vivi poslaly.

Deset minut nato Vivi už stála ve sprše a s očima zavřenýma na sebe nechala stékat silný proud teplé vody. Tváří ke sprchovým hlavicím se otáčela, načež se zakymácela a musela se opřít rukou o zeď. Myslela na své roztomilé kmotřence, Millie a Ashe, a jaká je to škoda, že s jejími dětmi (až je jednou bude mít, což hned tak neplánovala) budou věkově tak daleko od sebe. Nehledě na to, že pokud zůstane v Londýně a kmotřenci v Kesterly, tak nejspíš nikdy nebudou mít možnost se pořádně poznat. To byla dost depresivní představa, když uvážila, jak blízké si s Michelle vždycky byly. Ledaže by se vdala za někoho, kdo by byl ochoten žít v Kesterly, což prakticky nepřicházelo v úvahu. A stejně tak nepředpokládala, že by se Sam vzdal své stavební firmy a Michelle zpřetrhala všechny vazby, které v Kesterly má, jen aby se přestěhovali do Londýna.

Před odchodem Vivi vyřídila ještě další tři hovory od přátel a stihla se objednat na manikúru s shellacem na pondělí v osm večer. Měla by se také co nejdřív objednat ke kadeřníkovi, protože to nahodilé vlnobití kolem její tváře a krku se začalo vymykat kontrole.

Hodila na sebe roztrhané džíny, vklouzla do sandálů a v koženém křiváku do pasu vyrazila do Beaufort House. Byl by hřích trčet doma v tak nádherném počasí, a málem by se roztančila, když s ním v městských uličkách srovnala svůj lehký krok.

Zabočovala právě do Fulhamské ulice, když se jí znovu rozezněl telefon. Jakmile zjistila, že volá její nevlastní bratr Mark, hovor bez meškání přijala. „Ahojky! Cože jsi tak brzy vzhůru?“ křičela do telefonu.

„Telefonát hned po ránu,“ zabručel. „Dělal jsem do čtyř do rána a v pět začínám nanovo, ale to nikoho nezajímá.“ Jakožto student tělovýchovné fakulty Univerzity v Birminghamu si po večerech přivydělával v baru Žejdlík a klavír, aby měl nějaké to kapesné. Jeho táta, Gil, hradil značnou část ostatních nákladů, včetně nájmu a menšího auta, se kterým se Mark proháněl po městě. „Všechno nejlepší,“ řekl se zívnutím.

„Díky. Takže máma už ti volala, aby ti to připomněla?“

„Že váháš. Nezapomněl jsem, jen by to muselo počkat, až bych se vzbudil. Už jsi zpátky z New Yorku?“

„Od včerejška. Ve středu mě čeká Singapur.“ No ovšem! Proto nemůže s Gregem a ostatními na sushi. Ještě si bude muset v diáři ověřit, co dalšího ji v tom týdnu čeká. Chvíli počkala, až utichne sanitka, která zajížděla k pohotovosti pro oblast Chelsea a Westminsteru, a pak přešla silnici. „Ukážeš se někdy v Londýně? Už ani nevím, kdy jsme se viděli naposledy,“ zjišťovala.

„Na Vánoce,“ připomněl jí, „ale chápu, že ti chybím. To je běžná věc. Stává se mi to v jednom kuse.“

„Kolik srdcí jsi zlomil za poslední týden?“ smála se.

„Už to ani nepočítám, ale hele, copak někoho zajímá to moje?“

„To tvoje otrlé monstrum? Myslím, že si poradí samo.“

„To zabolelo. Jak se má Greg? Ukážeš nám ho vůbec někdy?“

„Má se fajn. Vlastně jsem ho neviděla už…“ snažila se přemýšlet. „Nějakou dobu už to bude. Dostal ses nakonec na ten Pohár šesti národů?“

„To si piš. Ten chlap je génius. Za lístky už jsem mu mimochodem poděkoval.“

„Paráda. Šel s tebou Gil?“

„Jasně. Potom jsme jeli zpátky do Kesterly a vzali jsme mámu na večeři, aby si nepřipadala odstrčená.“

Vivienne se musela smát.

„Pochlubila se, že začala běhat?“ ptal se Mark.

„Kecáš.“

„Ne, párkrát jsem vyrazil s ní, když jsem tam byl. Je docela ve formě, ale to se asi dalo čekat, když chodí pravidelně cvičit. Podle táty s tím začala proto, aby si mohla zaběhat s tebou, až přijedeš, nebo si s tebou bude chtít střihnout maraton.“

A přesně proto, pomyslela si Vivienne, se v mámě jeden nevyzná. Neřekne mi o tom ani slovo, přestože to se mnou nejspíš skutečně souvisí, přesně jak říká Gil, protože všechno vždycky s někým souvisí – když ne se mnou, tak s Markem nebo Gilem, a pak zase se mnou …

„Poslyš,“ řekla Markovi, „nechám tě ještě trochu vyspat před šichtou. Brzy si zavoláme. Měj se.“

„Nápodobně,“ a zavěsil.

Prodírala se zalidněnou Beaufort Street a kontrolovala telefon, zda jí za posledních pár minut nepřišly nějaké další zprávy. Pár ano: narozeninová přání od kolegů a přátel, a také od Gila, který jistě poslal taky květiny, jak měl ve zvyku.

Jediný, o kom věděla jistě, že od něj ani dnes, ani nikdy jindy nic nepřijde, byl její skutečný otec.

Konec ukázky

Table of Contents

KAPITOLA 1